Funcții predefinite
*******************

Interpretorul de Python dispune de un număr de funcții și de tipuri
(de date) predefinite care vă stau în permanență la dispoziție. Ele
sunt listate aici în ordine alfabetică.

+---------------------------+-------------------------+-------------------------+---------------------------+
| Funcții predefinite                                                                                       |
|===========================|=========================|=========================|===========================|
| **A** "abs()" "aiter()"   | **E** "enumerate()"     | **L** "len()" "list()"  | **R** "range()" "repr()"  |
| "all()" "anext()" "any()" | "eval()" "exec()"       | "locals()"  **M**       | "reversed()" "round()"    |
| "ascii()"  **B** "bin()"  | **F** "filter()"        | "map()" "max()"         | **S** "set()" "setattr()" |
| "bool()" "breakpoint()"   | "float()" "format()"    | "memoryview()" "min()"  | "slice()" "sorted()"      |
| "bytearray()" "bytes()"   | "frozenset()"  **G**    | **N** "next()"  **O**   | "staticmethod()" "str()"  |
| **C** "callable()"        | "getattr()" "globals()" | "object()" "oct()"      | "sum()" "super()"  **T**  |
| "chr()" "classmethod()"   | **H** "hasattr()"       | "open()" "ord()"  **P** | "tuple()" "type()"  **V** |
| "compile()" "complex()"   | "hash()" "help()"       | "pow()" "print()"       | "vars()"  **Z** "zip()"   |
| **D** "delattr()"         | "hex()"  **I** "id()"   | "property()"            | **_** "__import__()"      |
| "dict()" "dir()"          | "input()" "int()"       |                         |                           |
| "divmod()"                | "isinstance()"          |                         |                           |
|                           | "issubclass()" "iter()" |                         |                           |
+---------------------------+-------------------------+-------------------------+---------------------------+

abs(number, /)

   Returnează valoarea absolută a unui număr. Argumentul poate fi
   orice număr întreg, număr în virgulă mobilă, ori obiect care
   implementează metoda "__abs__()". Dacă argumentul este număr
   complex, atunci va fi returnat modulul său (magnitudinea sa).

aiter(async_iterable, /)

   Returnează un *iterator asincron* pentru *iterabilul asincron* dat.
   Este echivalentă cu apelarea lui "x.__aiter__()".

   Atenție: spre deosebire de "iter()", "aiter()" nu dispune și de o
   versiune cu două argumente.

   Added in version 3.10.

all(iterable, /)

   Returnează "True" dacă fie toate elementele *iterabilului* (de la
   englezescul, ca jargon informatic, *iterable*) au valoarea logică
   adevărat fie iterabilul este vid (gol). Echivalentă cu:

      def toate(iterabilul):
          for elementul in iterabilul:
              if not elementul:
                  return False
          return True

awaitable anext(async_iterator, /)
awaitable anext(async_iterator, default, /)

   Când acesta e așteptat, returnează fie itemul care urmează după
   (valoarea argumentului) *iteratorul asincron* dat fie *default*
   (adică, *valoarea predefinită*) dacă valoarea respectivă a fost
   setată iar iteratorul a ajuns la final.

   Prezenta este varianta asincronă a funcției predefinite "next()" și
   are un comportament asemănător celei din urmă.

   Ea apelează metoda "__anext__()" a lui *async_iterator*, fiind
   returnat un *de așteptat*. Ca urmare a așteptării se va întoarce
   valoarea următoare a iteratorului. Dacă *default* este precizat,
   atunci această valoare predefinită va fi returnată în cazul când
   iteratorul a ajuns la final iar în caz contrar va fi lansată o
   excepție "StopAsyncIteration".

   Added in version 3.10.

any(iterable, /)

   Returnează "True" dacă măcar unul din elementele argumentului
   *iterable* (adică, *iterabilul*; din englezește, ca jargon
   informatic) are valoarea logică adevărat. Dacă iterabilul este vid,
   se va returna "False". Echivalentă lui:

      def măcar_unul(iterabilul):
          for elementul in iterabilul:
              if elementul:
                  return True
          return False

ascii(object, /)

   Aidoma lui "repr()", returnează un șir de caractere care constituie
   o reprezentare afișabilă a unui obiect (adică, argumentul
   *object*), însă cu escaparea tuturor caracterelor non-ASCII din
   șirul pe care l-ar fi înapoiat "repr()", escapare realizată
   folosind constructele "\x", "\u" ori "\U". În acest fel, se va
   genera un șir de caractere asemănător celui returnat de funcția
   "repr()" din Python 2.

bin(integer, /)

   Convertește un număr întreg la un șir de caractere binare prefixat
   cu "0b". Rezultatul este o expresie validă în Python. Dacă
   *integer* (adică, *un întreg*) nu este un obiect Python din clasa
   "int", atunci el trebuie să fie un obiect care definește o metodă
   "__index__()" ce returnează numere întregi. Câteva exemple:

   >>> bin(3)
   '0b11'
   >>> bin(-10)
   '-0b1010'

   Fără legătură cu faptul că poate nu vă place respectivul prefix
   "0b", întrebuințați-o pe cea (mai) convenabilă dintre modalitățile
   de mai jos.

   >>> format(14, '#b'), format(14, 'b')
   ('0b1110', '1110')
   >>> f'{14:#b}', f'{14:b}'
   ('0b1110', '1110')

   Vedeți și "format()" pentru mai multe informații.

class bool(object=False, /)

   Returnează o valoare booleană, adică pe unul din itemii "True"
   (Adevărat) și "False" (Fals). Argumentul va fi convertit pe baza
   procedurii de testare a valorii de adevăr. Dacă argumentul fie are
   valoarea logică fals fie lipsește, se va returna "False"; în caz
   contrar, se returnează "True". Clasa "bool" îi este subclasă lui
   "int" (a se vedea Tipuri numerice -- int, float, complex). Nu poate
   fi moștenită. Singurele sale instanțe sunt "False" și "True"
   (consultați Tipul boolean -- bool).

   Schimbat în versiunea 3.7: Parametrul este acum numai pozițional.

breakpoint(*args, **kws)

   Această funcție vă va transporta chiar în locul din care
   depanatorul programului a apelat-o. Mai precis, ea apelază funcția
   "sys.breakpointhook()", transmițându-i direct argumentele
   (poziționale) "args" și (cuvinte-cheie) "kws". De obicei,
   "sys.breakpointhook()" o apelează pe "pdb.set_trace()", fără să fie
   nevoie de argumente. În această situație, funcția de față este doar
   o funcție *de conveniență*, construită pentru a ne scuti atât de
   importul explicit al modulului "pdb" cât și de tastatul de (prea
   mult) cod pentru a ajunge la depanator. Însă,
   "sys.breakpointhook()" poate fi setată cu altă funcție, ceea ce
   înseamnă că "breakpoint()" o va apela automat pe aceasta din urmă
   (în locul lui *set_trace*), fapt care vă va permite să lansați (și
   să utilizați) un depanator pe gustul dumneavoastră. Atunci când
   "sys.breakpointhook()" nu este disponibilă, funcția de față va
   lansa o excepție "RuntimeError".

   În mod predefinit, comportamentul lui "breakpoint()" poate fi
   schimbat cu ajutorul variabilei de mediu "PYTHONBREAKPOINT". Vedeți
   "sys.breakpointhook()" pentru detalii de întrebuințare.

   Aveți în vedere că mecanismul descris mai sus nu mai este garantat
   dacă o înlocuiți pe "sys.breakpointhook()".

   Lansează un eveniment de auditare "builtins.breakpoint" cu
   argumentul "breakpointhook".

   Added in version 3.7.

class bytearray(source=b'')
class bytearray(source, encoding, errors='strict')

   Întoarce un (nou) tablou de octeți. Clasa "bytearray" îi corespunde
   unei secvențe mutabile de numere întregi situate în plaja de valori
   0 <= x < 256. Posedă majoritatea metodelor tipice ale secvențelor
   mutabile, care sunt prezentate în Tipuri de secvențe mutabile,
   precum și mare parte din metodele tipului (de date) "bytes", după
   cum se poate vedea în Operații cu octeți și cu tablouri de octeți.

   Parametrul opțional *source* (adică, *sursa*) poate fi folosit la
   inițializarea tabloului în câteva feluri (diferite):

   * Dacă este *șir de caractere*, atunci trebuie setat și parametrul
     *encoding* (adică, *codificarea* șirului), respectiv (opțional)
     parametrul *errors* (adică, cum controlăm *erorile*, eventuale,
     de codificare); după care, "bytearray()" va converti șirul de
     caractere în octeți pe baza metodei "str.encode()".

   * Dacă este *număr întreg*, atunci tabloul va avea dimensiunea dată
     de el și va fi inițializat cu octeți *null*.

   * Dacă este un obiect care respectă interfața de memorie-tampon,
     atunci un *buffer* (adică, o *memorie-tampon*) doar-de-citit al
     obiectului respectiv va fi folosit la inițializarea tabloului de
     octeți.

   * Dacă este un *iterabil* (de la englezescul, ca jargon informatic,
     *iterable*), atunci trebuie să aibă drept elemente doar numere
     întregi din plaja de valori "0 <= x < 256", aceste numere
     alcătuind conținutul inițial al tabloului.

   Dacă nu introducem niciun argument, atunci va fi creat un tablou de
   dimensiune 0 (*gol*).

   Vedeți, de asemeni, Tipuri de secvențe binare -- octeți, tablouri
   de octeți, vederi de memorie și Obiecte tablou de octeți.

class bytes(source=b'')
class bytes(source, encoding, errors='strict')

   Returnează un obiect "bytes" (așadar, *octeți*) nou, adică o
   secvență imutabilă de numere întregi din plaja de valori "0 <= x <
   256". Clasa "bytes" este varianta imutabilă a clasei "bytearray" --
   astfel, ea posedă aceleași metode non-mutabile și are același
   comportament la indexare și la tranșare precum cea din urmă.

   Ca atare, argumentele constructorului se interpretează la fel ca la
   "bytearray()".

   Obiecte *octeți* pot fi create și cu valori literale, a se vedea
   Valori literale din șiruri de caractere și din octeți.

   A se vedea, de asemeni, Tipuri de secvențe binare -- octeți,
   tablouri de octeți, vederi de memorie, Obiecte octeți, precum și
   Operații cu octeți și cu tablouri de octeți.

callable(object, /)

   Returnează "True" dacă argumentul *object* (adică, *obiectul*) pare
   apelabil, respectiv "False" în caz contrar. Chiar dacă a fost
   returnat "True", tot este posibil ca apelul să eșueze, însă dacă
   valoarea de adevăr returnată a fost "False", atunci, cu siguranță,
   apelarea lui *object* nu va reuși. Nu uitați că clasele sunt
   apelabile (apelul unei clase întoarce o instanță a acesteia); la
   rândul lor, instanțele sunt apelabile dacă provin dintr-o clasă
   care posedă o metodă "__call__()".

   Added in version 3.2: Această funcție a fost mai întâi eliminată
   din Python 3.0 și apoi reintrodusă în Python 3.2.

chr(codepoint, /)

   Întoarce șirul de caractere prin care este desemnat caracterul
   având *valoarea* (sau *codul de caracter* ori *punctul de cod* din
   planul multilingvistic) Unicode dată de numărul întreg specificat.
   De exemplu, "chr(97)" va returna șirul de caractere "'a'", în timp
   ce "chr(8364)" va întoarce șirul de caractere "'€'". Este inversa
   funcției "ord()".

   Domeniul de valori al argumentului ține de la 0 și până la,
   inclusiv, 1,114,111 (adică, 0x10FFFF în baza de numerație 16).
   Pentru valori ale lui din afara acestui domeniu va fi lansată o
   excepție "ValueError".

@classmethod

   Transformă o metodă într-o metodă de clasă.

   Unei metode de clasă i se transmite clasa însăși drept *prim*
   argument implicit, tot așa cum unei metode de instanță îi va fi
   transmisă instanța. Pentru a declara o metodă de clasă,
   întrebuințați idiomul care urmează:

      class ClasaMea:
          @classmethod
          def f(cls, argumentul1, argumentul2): ...

   Formula "@classmethod" este un *decorator* de funcție -- vedeți
   Definiții de funcții pentru detalii.

   O metodă de clasă poate fi apelată pornind fie de la clasă (ca în
   "C.f()") fie de la o instanță a acesteia (ca în "C().f()").
   Instanța, luată ca atare, va fi ignorată, tot ceea ce va conta
   fiind clasa din care provine. Atunci când o metodă de clasă se
   apelează pornind de la vreo clasă derivată (din clasa în care a
   fost definită metoda), obiectul clasă derivată îi va fi transmis
   metodei pe post de prim argument implicit.

   Metodele de clasă diferă de ceea ce se înțelege atât în C++ cât și
   în Java prin metode *statice*. Dacă sunteți interesat de amănunte
   privind astfel de metode, consultați rubrica "staticmethod()" din
   secțiunea de față. Mai multe informații relative la metodele de
   clasă pot fi citite în Ierarhia standard a tipurilor.

   Schimbat în versiunea 3.9: Metodele de clasă pot cuprinde, de acum,
   și alți *descriptori*, precum "property()".

   Schimbat în versiunea 3.10: Metodele de clasă moștenesc, de acum,
   atributele de metodă ("__module__", "__name__", "__qualname__",
   "__doc__" și "__annotations__"), respectiv posedă un atribut
   "__wrapped__" nou.

   Deprecated since version 3.11, removed in version 3.13: Metodele de
   clasă nu mai pot cuprinde alți *descriptori*, cum ar fi
   "property()".

compile(source, filename, mode, flags=0, dont_inherit=False, optimize=-1)

   Îl compilează pe *source* (adică, *sursa*) fie într-un obiect *cod*
   fie într-un obiect *AST*. Obiectele cod pot fi *executate* cu
   "exec()" ori cu "eval()". *Sursa* poate fi un șir de caractere
   obișnuit, un șir de octeți, respectiv un obiect AST. Vizitați
   documentația modulului "ast" pentru informații referitoare la cum
   trebuie procedat cu obiectele AST.

   Argumentul *filename* (adică, *nume_de_fișier*) trebuie să
   furnizeze fișierul din care a fost citit codul (de compilat);
   transmiteți orice valoare recognoscibilă în caz că acest cod nu a
   fost citit din vreun fișier ("'<string>'" este folosit frecvent).

   Argumentul *mode* (adică, *felul*) precizează tipul de cod care
   trebuie compilat; acesta poate fi "'exec'" dacă *sursa* constă
   dintr-o secvență de instrucțiuni, "'eval'" dacă avem doar o singură
   expresie (ca *sursă*), respectiv "'single'" atunci când avem (de
   compilat) numai o instrucțiune iterativă (în acest ultim caz,
   formulele expresiilor care se evaluează drept ceva diferit de
   "None" vor fi afișate ca atare).

   Argumentele opționale *flags* (adică, *fanioane* ori *indicatoare*)
   și *dont_inherit* (adică, *nu_se_moștenește*) controlează care din
   setările de compilator trebuie activate și care din
   caracteristicile viitoare (adică, instrucțiunile *future* ori
   setările *din viitor*) trebuie permise. Dacă niciunul din argumente
   nu este precizat (ori dacă amândouă sunt egale cu zero), atunci
   codul va fi compilat ținând seama de exact aceleași indicatoare
   care erau active pentru codul care a apelat funcția "compile()".
   Dacă se dă argumentul *flags* dar nu și argumentul *dont_inherit*
   (sau dacă acesta din urmă este zero), atunci setările de compilator
   și setările *din viitor* specificate de argumentul *flags* vor fi
   întrebuințate împreună cu toate setările de care s-ar fi ținut
   seama în orice caz. În schimb, dacă *dont_inherit* este un număr
   întreg nenul, atunci se consideră că argumentul *flags* conține
   toate setările în vigoare -- adică, indicatoarele (caracteristici
   viitoare și setări de compilator) din codul exterior (cel din care
   s-a făcut apelul) vor fi ignorate.

   Setările de compilator și setările *future* sunt precizate de biți
   (individuali) iar aceștia pot fi supuși unei operații SAU *pe biți*
   (adică, *multiplexați*) atunci când este nevoie să specificăm un
   cumul de opțiuni. *Câmpul de biți* (de la englezescul, ca jargon
   informatic, *bitfield*) folosit pentru precizarea unei
   caracteristici *future* se găsește în atributul "compiler_flag" al
   instanței "_Feature" din modulul "__future__". Setările de
   compilator se află în modulul "ast", unde au primit prefixul
   "PyCF_".

   Argumentul *optimize* (adică, *optimizarea*) specifică nivelul de
   optimizare al compilatorului; valoarea implicită "-1" face să fie
   selectat nivelul de optimizare al interpretorului care le
   corespunde setărilor "-O". Nivelurile explicite sunt "0" (fără
   optimizare; "__debug__" are valoarea logică adevărat), "1"
   (aserțiunile sunt eliminate, "__debug__" are valoarea logică fals)
   sau "2" (sunt eliminate inclusiv *docstring*-urile).

   This function raises "SyntaxError" or "ValueError" if the compiled
   source is invalid.

   Dacă doriți să parsați codul Python sub forma unei reprezentări
   AST, consultați "ast.parse()".

   Lansează un eveniment de auditare "compile" cu argumentele "source"
   și "filename". Un astfel de eveniment poate fi lansat și de o
   compilare implicită.

   Notă:

     Atunci când compilăm un șir de caractere care constă din mai
     multe rânduri de cod Python în modul "'single'" sau "'eval'",
     acest șir trebuie să se încheie cu cel puțin un caracter rând-
     nou. O asemenea restricție servește la deosebirea dintre
     instrucțiunile incomplete și cele complete în modulul "code".

   Atenționare:

     Este posibil să defectați funcționarea interpretorului de Python
     dacă îi cereți să compileze un șir de caractere prea
     mare/sofisticat într-un obiect AST și aceasta din cauza
     restricțiilor privitoare la stiva de apeluri ale compilatorului
     AST al Python-ului.

   Schimbat în versiunea 3.2: Permite utilizarea caracterelor rând-nou
   din Windows și Mac. De asemeni, datele de intrare în modul "'exec'"
   nu mai trebuie să se termine cu un caracter rând-nou. A fost
   adăugat parametrul *optimize*.

   Schimbat în versiunea 3.5: Până acum, o excepție "TypeError" era
   lansată atunci când se întâlneau octeți *null* în *source*.

   Added in version 3.8: De acum, "ast.PyCF_ALLOW_TOP_LEVEL_AWAIT"
   poate fi transmis în *flags* ca să se activeze suportul pentru
   "await", "async for" și "async with" la nivel global.

class complex(number=0, /)
class complex(string, /)
class complex(real=0, imag=0)

   Transformă fie un (singur) șir de caractere fie un număr (real)
   într-un număr complex, respectiv creează un număr complex din
   părțile sale reală și imaginară.

   Exemple:

      >>> complex('+1.23')
      (1.23+0j)
      >>> complex('-4.5j')
      -4.5j
      >>> complex('-1.23+4.5j')
      (-1.23+4.5j)
      >>> complex('\t( -1.23+4.5J )\n')
      (-1.23+4.5j)
      >>> complex('-Infinity+NaNj')
      (-inf+nanj)
      >>> complex(1.23)
      (1.23+0j)
      >>> complex(imag=-4.5)
      -4.5j
      >>> complex(-1.23, 4.5)
      (-1.23+4.5j)

   Dacă argumentul este șir de caractere, atunci el trebuie să includă
   fie partea reală (în același format cu cel de la "float()") fie
   partea imaginară (păstrând formatul pomenit anterior, dar adăugând
   unul din sufixele "'j'" și "'J'"), ori atât partea reală cât și
   partea imaginară (în această situație, *semnul* părții imaginare
   este obligatoriu) ale numărului complex pe care intenționăm să-l
   construim. Este permis ca șirul de caractere să fie încadrat de
   spații goale (opționale), respectiv de parantezele rotunde "'('" și
   "')'", elemente tipografice care vor fi ignorate cu toatele. Pe de
   altă parte, șirul de caractere nu poate include spații goale
   poziționate între vreunul din semnele tipografice "'+'", "'-'" ori
   sufixele "'j'", "'J'" și numărul zecimal în cauză. Ca exemplu, se
   admite formula "complex('1+2j')" în timp ce formula "complex('1 +
   2j')" va lansa excepția "ValueError". Mai precis, datele de intrare
   trebuie să se conformeze regulii de producție "complexvalue", din
   gramatica limbajului, dată mai jos, iar aceasta după ce atât
   parantezele cât și prefixele ori sufixele date de spații goale vor
   fi fost eliminate:

      complexvalue ::= floatvalue |
                       floatvalue ("j" | "J") |
                       floatvalue sign absfloatvalue ("j" | "J")

   Dacă argumentul este număr, atunci constructorul va fi utilizat la
   întreprinderea unei *conversii* numerice, aidoma constructorului
   clasei "int" și a celui al clasei "float". Fiind dat un obiect
   Python oarecare "x", "complex(x)" îi va fi delegat lui
   "x.__complex__()". În caz că metoda "__complex__()" nu este
   definită, se va regresa la metoda "__float__()". Dacă nici
   "__float__()" nu este definită, atunci se va regresa până la
   "__index__()".

   Dacă se dau două argumente ori dacă sunt întrebuințate argumente
   cuvânt-cheie, atunci fiecare din argumente poate fi de orice tip
   (de date) numeric (inclusiv număr complex). În caz că ambele
   argumente sunt numere reale, va fi returnat un număr complex având
   partea reală *real* și partea imaginară *imag*. Atunci când ambele
   argumente sunt numere complexe, deci dispunem de mărimile
   "real1.real", "real1.imag" pentru primul argument ("real1") și de
   "imag1.real", "imag1.imag" pentru cel de-al doilea argument
   ("imag1"), se va returna un număr complex cu partea reală "real1
   .real-imag1.imag" și cu partea imaginară "real1.imag+imag1.real".
   Iar când (numai) unul din argumente este număr real, doar partea sa
   reală (adică, numărul însuși) va fi folosită la calcularea
   expresiilor anterioare.

   Dacă nu se dă niciun argument, atunci va fi întors "0j".

   Tipul (de date *număr*) *complex* este prezentat în Tipuri numerice
   -- int, float, complex.

   Schimbat în versiunea 3.6: Este permisă scrierea numerelor grupând
   cifrele acestora în seturi separate de caractere bară-jos, la fel
   ca în cazul valorilor literale folosite în cod.

   Schimbat în versiunea 3.8: Regresează până la "__index__()" atunci
   când metodele "__complex__()" și "__float__()" nu sunt definite.

delattr(object, name, /)

   Este înrudită cu "setattr()". Argumentele sale sunt un obiect
   Python oarecare și un șir de caractere. Șirul de caractere trebuie
   să fie numele unuia dintre atributele obiectului. Dacă obiectul
   permite o atare acțiune, funcția va șterge atributul care are drept
   nume șirul de caractere dat. De exemplu, "delattr(x, 'nu_știu_ce')"
   este echivalent cu "del x.nu_știu_ce". *name* nu trebuie să fie
   neapărat un identificator Python (a se vedea "setattr()").

class dict(**kwargs)
class dict(mapping, /, **kwargs)
class dict(iterable, /, **kwargs)

   Creează un dicționar (de date) nou. Obiectul "dict" este clasa
   dicționar. Vedeți "dict" și  Tipuri de asociere -- dict pentru
   documentații referitoare la această clasă.

   În ceea ce privește (celel)alte containere, a se vedea atât clasele
   predefinite "list", "set", respectiv "tuple" cât și modulul
   "collections".

dir()
dir(object, /)

   Când nu se dă argumentul, va fi returnată lista tuturor numelor din
   domeniul de valabilitate local aflat în vigoare. Atunci când se dă
   argumentul, se va încerca întoarcerea unei liste cuprinzând
   atributele valide ale obiectului precizat de respectivul argument.

   Dacă obiectul dispune de o metodă numită "__dir__()", atunci va fi
   apelată această metodă și ea va trebui să returneze lista
   atributelor (obiectului). O atare particularitate le permite
   obiectelor care implementează variante (personalizate) ale funcției
   "__getattr__()" ori ale funcției "__getattribute__()" să
   personalizeze felul în care "dir()" dă raportul în privința
   atributelor.

   Dacă obiectul nu dispune de nicio metodă numită "__dir__()", atunci
   funcția va încerca să obțină informații de la atributul "__dict__",
   când acesta a fost definit, respectiv din tipul (de date al)
   obiectului. Lista care va rezulta nu va fi, obligatoriu, completă
   și ar putea avea și greșeli în caz că obiectul dat ca argument
   posedă o funcție "__getattr__()" personalizată.

   Mecanismul aflat implicit în spatele lui "dir()" se comportă
   diferit de la tip de obiecte la tip de obiecte, căci el se străduie
   să procure informații definitorii mai degrabă decât informații
   complete:

   * Când obiectul (dat ca argument) este un obiect modul, lista va
     conține numele atributelor modulului respectiv.

   * Când obiectul este fie un tip (de date) fie un obiect clasă,
     lista va cuprinde numele atributelor acestuia/acesteia, împreună
     cu atributele strămoșilor lui/ei, obținute în mod recursiv.

   * În restul situațiilor, lista (returnată) va conține numele
     atributelor obiectului, numele atributelor clasei din care
     provine acest obiect, precum și, în mod recursiv, numele
     atributelor pe care le posedă strămoșii clasei obiectului.

   Lista rezultată va fi ordonată în mod alfabetic. De exemplu:

   >>> import struct
   >>> dir()   # show the names in the module namespace
   ['__builtins__', '__name__', 'struct']
   >>> dir(struct)   # show the names in the struct module
   ['Struct', '__all__', '__builtins__', '__cached__', '__doc__', '__file__',
    '__initializing__', '__loader__', '__name__', '__package__',
    '_clearcache', 'calcsize', 'error', 'pack', 'pack_into',
    'unpack', 'unpack_from']
   >>> class Shape:
   ...     def __dir__(self):
   ...         return ['area', 'perimeter', 'location']
   ...
   >>> s = Shape()
   >>> dir(s)
   ['area', 'location', 'perimeter']

   Notă:

     Dat fiind că funcția "dir()" este pusă la dispoziție mai ales ca
     bun de folosință imediată, de întrebuințat de la promptul aflat
     în modul interactiv, ea va căuta să ne procure un set de nume
     interesante mai degrabă decât vreo listă de nume copioasă și
     plină de rigoare în alcătuire (a se citi *plicticoasă*), putând,
     inclusiv, să-și schimbe comportamentul în privința amănuntelor
     între versiuni succesive ale Python-ului. Ca exemplu, atributele
     de meta-clasă vor lipsi din lista de rezultate atunci când
     argumentul este o clasă.

divmod(a, b, /)

   Acceptă ca argumente două numere (reale, fără a fi instanțe ale
   clasei *complex*) și întoarce o pereche de numere care, în
   particular, dacă argumentele sunt numere întregi, vor constitui
   (chiar) câtul și restul așa cum sunt ele obținute la împărțirea cu
   rest a două numere întregi. Dacă avem operanzi de tipuri diferite,
   atunci vor opera regulile operatorilor aritmetici în baza de
   numerație doi. Astfel, pentru operanzi întregi, rezultatul va
   coincide cu "(a // b, a % b)". Pentru operanzi în virgulă mobilă,
   rezultatul va fi "(q, a % b)", unde *q* înseamnă, de obicei,
   "math.floor(a / b)", deși vom ajunge și în circumstanțe când va fi
   cu 1 mai mic decât valoarea exprimată prin formula anterioară.
   Indiferent de situație, valoarea expresiei "q * b + a % b" va fi
   extrem de aproape de *a*, iar atunci când "a % b" va fi diferit de
   zero expresia va avea același semn cu *b*, respectiv va fi
   îndeplinită *restricția* restului unei împărțiri: "0 <= abs(a % b)
   < abs(b)".

enumerate(iterable, start=0)

   Returnează un obiect enumerat. *iterable* (adică, *iterabilul*)
   trebuie să fie o secvență, un *iterator* ori alt obiect care
   permite iterații. Metoda "__next__()" a iteratorului pe care îl va
   întoarce "enumerate()" va returna un tuplu conținând un contor
   (care începe să numere de la *start*, argument cu valoarea
   predefinită 0) împreună cu câte una din valorile ce se obțin
   iterând de-a lungul lui *iterable*.

   >>> seasons = ['Spring', 'Summer', 'Fall', 'Winter']
   >>> list(enumerate(seasons))
   [(0, 'Spring'), (1, 'Summer'), (2, 'Fall'), (3, 'Winter')]
   >>> list(enumerate(seasons, start=1))
   [(1, 'Spring'), (2, 'Summer'), (3, 'Fall'), (4, 'Winter')]

   Rezultatul este echivalent cu:

      def enumerate(iterable, start=0):
          n = start
          for elem in iterable:
              yield n, elem
              n += 1

eval(source, /, globals=None, locals=None)

   Argumentele:
      * **source** ("str" | code object) -- O expresie Python.

      * **globals** ("dict" | "None") -- Spațiul de nume global
        (predefinit: "None").

      * **locals** (*mapping* | "None") -- Spațiul de nume local
        (predefinit: "None").

   Returnează:
      Valoarea rezultată din evaluarea expresiei.

   lansează:
      Erorile de sintaxă se raportează drept excepții.

   Atenționare:

     Această funcție va executa orice cod primit. Apelarea ei cu date
     de intrare oferite de către un utilizator oarecare poate conduce
     la vulnerabilități de securitate.

   The *source* argument is parsed and evaluated as a Python
   expression (technically speaking, a condition list) using the
   *globals* and *locals* mappings as global and local namespace.  If
   the *globals* dictionary is present and does not contain a value
   for the key "__builtins__", a reference to the dictionary of the
   built-in module "builtins" is inserted under that key before
   *source* is parsed.  That way you can control what builtins are
   available to the executed code by inserting your own "__builtins__"
   dictionary into *globals* before passing it to "eval()".  If the
   *locals* mapping is omitted it defaults to the *globals*
   dictionary.  If both mappings are omitted, the source is executed
   with the *globals* and *locals* in the environment where "eval()"
   is called.  Note, *eval()* will only have access to the *nested
   scopes* (non-locals) in the enclosing environment if they are
   already referenced in the scope that is calling "eval()" (e.g. via
   a "nonlocal" statement).

   Exemplu:

   >>> x = 1
   >>> eval('x+1')
   2

   Această funcție poate fi întrebuințată și pentru a se executa
   obiecte cod (precum cele create de "compile()") oarecare. Dacă
   doriți aceasta, atunci transmiteți-i funcției, în locul unui șir de
   caractere, un obiect cod. În caz că respectivul obiect cod a fost
   compilat cu valoarea "'exec'" dată argumentului *mode*, valoarea
   returnată de "eval()" va fi "None".

   Indicații: funcția "exec()" suportă execuția dinamică a
   instrucțiunilor. Funcțiile "globals()" și "locals()" returnează
   dicționarul (de nume) global și, respectiv, pe cel local, aflate în
   vigoare, ceea ce poate fi de folos atunci când respectivele
   dicționare vor trebui utilizate de către oricare din funcțiile
   "eval()" și "exec()".

   În caz că argumentul *source* este șir de caractere, eventualele
   spații goale, respectiv tabulatoare, care ar încadra șirul, vor fi
   eliminate.

   A se vedea "ast.literal_eval()" dacă suntem în căutarea unei
   funcții capabile să evalueze în siguranță șirurile de caractere
   prin folosirea doar a unor valori literale.

   Lansează un eveniment de auditare "exec" cu obiectul cod în cauză
   drept argument. Evenimente provocate de compilarea codului pot fi,
   de asemenea, lansate.

   Schimbat în versiunea 3.13: Argumentele *globals* și *locals* pot
   fi transmise, de acum, sub formă de (argumente) cuvinte-cheie.

   Schimbat în versiunea 3.13: Semantica spațiului de nume *locals*
   predefinit a fost ajustată conform descrierii din documentația
   *builtin*-ului "locals()".

exec(source, /, globals=None, locals=None, *, closure=None)

   Atenționare:

     Această funcție va executa orice cod primit. Apelarea ei cu date
     de intrare oferite de către un utilizator oarecare poate conduce
     la vulnerabilități de securitate.

   Această funcție suportă execuția dinamică a codului Python.
   (Argumentul) *source* trebuie să fie ori un șir de caractere ori un
   obiect cod. Dacă este șir de caractere, atunci șirul în cauză va fi
   mai întâi parsat aidoma unei suite de instrucțiuni Python, apoi
   instrucțiunile respective vor fi executate (cu excepția situației
   în care intervin erori de sintaxă). [1] Dacă (argumentul) este un
   obiect cod, el va fi executat pur și simplu. În toate cazurile,
   codul care va fi executat este presupus drept valid ca fișier de
   date de intrare (vedeți secțiunea Date de intrare din fișiere din
   Manualul de referință al limbajului). Atenție la faptul că
   instrucțiunile "nonlocal", "yield" și "return" nu pot fi executate
   în afara unor definiții de funcții iar aceasta inclusiv în situația
   includerii lor în codul transmis funcției "exec()". Valoarea
   returnată este "None".

   În toate cazurile, dacă părțile opționale sunt omise, codul se
   execută în domeniul de valabilitate curent. În cazul când doar
   (maparea) *globals* se dă, aceasta trebuie să fie un dicționar de
   date (și nu vreo subclasă a tipului dicționar), dicționar care va
   fi utilizat atât pentru variabilele globale cât și pentru cele
   locale. Dacă sunt date atât *globals* cât și *locals*, atunci ele
   vor fi întrebuințate pentru variabilele globale, respectiv pentru
   cele locale. Atunci când este dat, *locals* trebuie să fie (orice)
   obiect mapare. Amintiți-vă că, la nivel de modul, mărimile globale
   și cele locale se găsesc în același dicționar.

   Notă:

     Atunci când "exec" primește două obiecte diferite în calitate de
     *globals* și *locals*, codul va fi executat ca și cum ar fi
     scufundat în codul definiției unei clase. Aceasta înseamnă că
     funcțiile și clasele definite în codul care urmează a fi executat
     nu vor putea accesa variabilele introduse la nivelul cel mai de
     sus al ierarhiei (căci variabilele "de top" sunt tratate
     întotdeauna ca variabile de clasă în codul unei definiții de
     clasă).

   Dacă dicționarul *globals* nu dispune de nicio valoare pentru cheia
   "__builtins__", cheii acesteia i se va da drept valoare o referință
   la dicționarul modulului predefinit "builtins". În acest fel, veți
   putea controla ce mărimi predefinite (adică, *builtins*-uri) îi
   sunt accesibile codul care urmează a fi executat introducând pur și
   simplu propriul dumneavoastră dicționar "__builtins__" în (maparea)
   *globals* înainte de a transmiterea acesteia către funcția
   "exec()".

   Argumentul *closure* (adică, *închidere*) specifică o închidere --
   un tuplu de *cellvar*-uri (așa-numitele *variabile celulă*,
   referențiate din domenii de valabilitate imbricate celui al unei
   funcții). Este valid numai atunci când (argumentul) *object*
   desemnează un obiect cod care include *variabile libere (din
   închidere)*. Lungimea tuplului trebuie să îi corespundă precis
   lungimii atributului "co_freevars" al obiectului cod.

   Lansează un eveniment de auditare "exec" cu obiectul cod în cauză
   drept argument. Evenimente provocate de compilarea codului pot fi,
   de asemenea, lansate.

   Notă:

     Funcțiile predefinite "globals()" și "locals()" returnează
     spațiile de nume aflate în vigoare, cel global și respectiv cel
     local, ceea ce poate fi de folos atunci când respectivele spații
     de nume vor trebui transmise drept cel de-al doilea și cel de-al
     treilea din argumentele lui "exec()".

   Notă:

     (Mărimile) *locals* implicite acționează aidoma descrierii făcute
     mai jos pentru "locals()". Dați-i un dicționar *locals* explicit
     (argumentului omonim) ca să vedeți efectul codului asupra lui
     *locals* după ce interpretorul va reveni de la execuția (codului)
     funcției "exec()".

   Schimbat în versiunea 3.11: Adăugat parametrul *closure*.

   Schimbat în versiunea 3.13: Argumentele *globals* și *locals* pot
   fi transmise, de acum, sub formă de (argumente) cuvinte-cheie.

   Schimbat în versiunea 3.13: Semantica spațiului de nume *locals*
   predefinit a fost ajustată conform descrierii din documentația
   *builtin*-ului "locals()".

filter(function, iterable, /)

   Construiește un iterator din acele elemente ale lui *iterable*
   (adică, un *iterabil*) pentru care *function* (adică, *funcția*)
   are valoarea logică adevărat. (Argumentul) *iterable* poate fi ori
   o secvență, un container care permite iterații, ori un iterator.
   Dacă (argumentul) *function* este "None", vom socoti că el
   desemnează funcția identitate, așadar, toate elementele lui
   *iterable* care au valoarea logică fals vor fi eliminate.

   Observați că "filter(function, iterable)" îi este echivalent
   expresiei generatoare "(itemul for itemul in iterable if
   function(itemul))" în caz că argumentul *function* nu este "None",
   respectiv lui "(itemul for itemul in iterable if itemul)" dacă
   *function* este "None".

   A se vedea "itertools.filterfalse()" pentru funcția complementară,
   cea care va returna acele elemente ale lui *iterable* pentru care
   *function* va avea valoarea logică fals.

class float(number=0.0, /)
class float(string, /)

   Returnează un număr în virgulă mobilă construit fie dintr-un șir de
   caractere fie dintr-un număr.

   Exemple:

      >>> float('+1.23')
      1.23
      >>> float('   -12345\n')
      -12345.0
      >>> float('1e-003')
      0.001
      >>> float('+1E6')
      1000000.0
      >>> float('-Infinity')
      -inf

   Dacă argumentul este șir de caractere, acesta trebuie să includă un
   număr zecimal, precedat eventual de semn și încadrat, opțional, de
   spații goale. Semnul poate fi "'+'" ori "'-'"; un "'+'" nu produce
   efecte asupra valorii numărului pe care îl precede. Argumentul
   poate fi inclusiv un șir de caractere reprezentând un NaN (adică, o
   cantitate nu-sunt-număr), respectiv plus sau minus infinit. Mai
   precis, datele de intrare trebuie să se conformeze regulii de
   producție gramaticale "floatvalue", de mai jos, iar aceasta după ce
   prefixele și sufixele (eventuale) formate cu spații goale vor fi
   fost eliminate:

      sign          ::= "+" | "-"
      infinity      ::= "Infinity" | "inf"
      nan           ::= "nan"
      digit         ::= <a Unicode decimal digit, i.e. characters in Unicode general category Nd>
      digitpart     ::= digit (["_"] digit)*
      number        ::= [digitpart] "." digitpart | digitpart ["."]
      exponent      ::= ("e" | "E") [sign] digitpart
      floatnumber   ::= number [exponent]
      absfloatvalue ::= floatnumber | infinity | nan
      floatvalue    ::= [sign] absfloatvalue

   Scrierea cu litere mari ori mici nu are nicio relevanță aici,
   astfel că, de exemplu, "inf", "Inf", "INFINITY", respectiv
   "iNfINity" sunt cu toatele formulări acceptabile pentru plus
   infinit.

   În schimb, dacă argumentul este fie un număr întreg fie un număr în
   virgulă mobilă, va fi returnat un număr în virgulă mobilă de
   aceeași valoare (relativ la precizia reprezentării în virgulă
   mobilă aflată în vigoare în Python). În situația în care valoarea
   argumentului se găsește în afara plajei de valori valide ale
   *float*-urilor din Python, va fi lansată o excepție
   "OverflowError".

   Fiind dat un obiect Python oarecare "x", "float(x)" îi este delegat
   lui "x.__float__()". Dacă "__float__()" nu este definită, atunci se
   va regresa până la "__index__()".

   Dacă nu se dau argumente, va fi returnată valoarea "0.0".

   Tipul *float* (adică, numere *în virgulă mobilă*) este prezentat în
   Tipuri numerice -- int, float, complex.

   Schimbat în versiunea 3.6: Este permisă scrierea numerelor grupând
   cifrele acestora în seturi separate de caractere bară-jos, la fel
   ca în cazul valorilor literale folosite în cod.

   Schimbat în versiunea 3.7: Parametrul este acum numai pozițional.

   Schimbat în versiunea 3.8: Regresează până la "__index__()" în caz
   că nu este definită "__float__()".

format(value, format_spec='', /)

   Îi construiește lui *value* (adică, lui *o valoare*) o reprezentare
   "formatată" (pusă într-un format specificat), conform indicațiilor
   date de *format_spec* (adică, de *specificația formatului*).
   Interpretarea lui *format_spec* va depinde de tipul (de date al)
   argumentului *value*; există, însă, o sintaxă de formatare
   standard, pe care o respectă majoritatea tipurilor de date
   predefinite: Mini-limbajul specificației de format.

   (Argumentul) *format_spec* implicit este un șir de caractere vid,
   ceea ce va produce un efect (al apelului funcției de față) similar
   celui al apelării lui "str(value)".

   Apelul lui "format(value, format_spec)" se traduce în
   "type(value).__format__(value, format_spec)", ceea ce permite
   ocolirea dicționarului de instanță atunci când va fi căutată metoda
   "__format__()" a (obiectu)lui *value*. Va fi lansată o excepție
   "TypeError" atunci când (argumentul) *format_spec* este (un șir de
   caractere) nevid și acțiunea de căutare a metodei ajunge până la
   "object" , respectiv atunci când cel puțin unul dintre (argumentul)
   *format_spec* și valoarea de returnat nu este șir de caractere.

   Schimbat în versiunea 3.4: "object().__format__(format_spec)"
   lansează o excepție "TypeError" atunci când *format_spec* nu este
   un șir de caractere vid.

class frozenset(iterable=(), /)

   Returnează un obiect "frozenset", ce poate conține, eventual,
   elemente ale lui *iterable* (adică, *iterabilul*). "frozenset" este
   o clasă predefinită. A se vedea "frozenset" și Tipuri mulțime --
   setul și setul înghețat pentru documentații referitoare la această
   clasă.

   Pentru (celel)alte containere, vedeți clasele predefinite "set",
   "list", "tuple" și "dict", respectiv modulul "collections".

getattr(object, name, /)
getattr(object, name, default, /)

   Returnează valoarea atributului denumit *name* al lui *object*
   (adică, *obiectul*). (Argumentul) *name* (adică, *numele*) trebuie
   să fie un șir de caractere. Dacă șirul de caractere exprimat de
   *name* este chiar numele unui atribut al lui *object*, atunci
   rezultatul (acțiunii funcției de față) este chiar valoarea
   respectivului atribut. Ca exemplu, "getattr(x, 'nu_știu_ce')" este
   echivalentă cu "x.nu_știu_ce". Dacă atributul denumit nu există, se
   va returna *default*, în caz că acesta din urmă a fost dat, iar în
   caz contrar va fi lansată o excepție "AttributeError". (Șirul de
   caractere) *name* nu trebuie să fie neapărat un identificator
   Python (a se vedea "setattr()").

   Notă:

     Dat fiind că transformarea numelor private are loc la momentul
     compilării, utilizatorul trebuie să modifice manual numele unui
     atribut privat (este vorba despre acele atribute cu numele
     prefixate de două caractere bară-jos) pentru a-l putea găsi cu
     "getattr()".

globals()

   Returnează dicționarul (de date) care implementează spațiul de
   numele al modulului în care ne găsim. Atunci când este vorba de cod
   poziționat în interiorul (codului) unei funcții, dicționarul va fi
   setat la momentul definirii funcției și va rămâne neschimbat
   indiferent de unde va fi apelată funcția în cauză.

hasattr(object, name, /)

   Argumentele sunt un obiect (denumit *object*) și un șir de
   caractere (cu numele *name*). Rezultatul (valoarea întoarsă în urma
   apelului funcției de față) este "True" dacă șirul de caractere este
   chiar numele unui atribut al obiectului, respectiv "False" în caz
   contrar. (A fost implementată sub forma apelului "getattr(object,
   name)" urmat de observarea eventualei lansări a unei excepții
   "AttributeError".)

hash(object, /)

   Returnează valoarea *hash* a obiectului (dacă acesta posedă o
   astfel de valoare). Valorile *hash* sunt numere întregi. Ele se
   folosesc la comparații rapide ale cheilor de dicționar în timpul
   unei căutări într-un dicționar (de date). Valorile numerice care
   sunt găsite egale, în urma efectuării comparației, dispun de
   aceeași valoare *hash* (chiar dacă sunt de tipuri diferite, precum
   numerele 1 și 1.0).

   Notă:

     Pentru obiectele care posedă metode "__hash__()" personalizate,
     țineți seama de faptul că funcția "hash()" trunchiază valoarea
     returnată relativ la lungimea în biți (a unui număr întreg fără
     semn) de pe mașina (de calcul) gazdă.

help()
help(request)

   Invocă sistemul de asistență predefinit. (Această funcție a fost
   gândită pentru o utilizare interactivă.) Dacă nu se dă niciun
   argument, sistemul de asistență interactiv se va declanșa în
   consola (terminalul) interpretorului. Când argumentul este un șir
   de caractere, acest șir va fi căutat ca nume de modul ori de
   funcție, de clasă, de metodă, respectiv drept cuvânt-cheie sau
   subiect al documentației, după care (odată ce a fost găsit) o
   pagină de asistență relevantă va fi afișată în consolă. În caz că
   argumentul este orice alt obiect, o pagină de asistență relativă la
   el va fi generată (și afișată).

   Nu uitați că, atunci când o bară oblică directă (/) intervine în
   lista parametrilor unei funcții, afișată ca urmare a apelării lui
   "help()", aceasta presupune că parametrii poziționați la stânga
   barei oblice directe sunt parametri numai-poziționali. Pentru mai
   multe informații, a se vedea itemul privitor la parametrii numai-
   poziționali din lista FAQ/IFF (Întrebări frecvent formulate).

   Această funcție i-a fost adăugată spațiului de nume predefinit de
   către modulul "site".

   Schimbat în versiunea 3.4: Modificările aduse lui "pydoc" și lui
   "inspect" presupun, în particular, că raportările (oferite de
   sistemul de asistență) despre prototipurile (sau *signaturile*)
   unor *apelabili* sunt, de acum, mai detaliate și cu un plus de
   consistență.

hex(integer, /)

   Convertește un număr întreg într-un șir de caractere hexazecimale,
   scris cu litere mici și având prefixul "0x". În caz că *integer*
   (adică, *un întreg*) nu este obiect al clasei Python "int", atunci
   el trebuie să posede măcar o metodă "__index__()" care să returneze
   numere întregi. Câteva exemple:

   >>> hex(255)
   '0xff'
   >>> hex(-42)
   '-0x2a'

   Dacă doriți să transformați un număr întreg într-un șir de
   caractere hexazecimale, scris fie cu litere mici fie cu majuscule,
   respectiv fie prefixat fie fără prefix, atunci vă sunt la îndemână
   modalitățile de mai jos:

   >>> '%#x' % 255, '%x' % 255, '%X' % 255
   ('0xff', 'ff', 'FF')
   >>> format(255, '#x'), format(255, 'x'), format(255, 'X')
   ('0xff', 'ff', 'FF')
   >>> f'{255:#x}', f'{255:x}', f'{255:X}'
   ('0xff', 'ff', 'FF')

   Vedeți și "format()" pentru mai multe informații.

   Consultați, de asemenea, "int()" în legătură cu convertirea unui
   șir de caractere hexazecimale într-un număr întreg (care a fost)
   scris (ca șir) în baza de numerație 16.

   Notă:

     Pentru a obține reprezentarea ca șir de caractere hexazecimale a
     unui număr în virgulă mobilă, utilizați metoda "float.hex()".

id(object, /)

   Returnează "identitatea" lui *object* (adică, a lui *obiect*).
   Aceasta este un număr întreg căruia îi este garantată unicitatea și
   constanța (în sistemul Python) relativă la obiectul în cauză pe
   întreaga durată a existenței acestuia din urmă. Două obiecte cu
   existențe care nu se suprapun pot deține aceeași valoare a lui
   "id()".

   Aceasta (adică, "identitatea"; detaliu de implementare a CPython-
   ului) este (momentan) adresa obiectului în memorie.

   Lansează un eveniment de auditare "builtins.id" cu argumentul "id".

input()
input(prompt, /)

   Atunci când se dă argumentul *prompt* (adică, *promptul*), acesta
   va fi înscris în fluxul de ieșire standard (adică, în *standard
   output*) fără a i se adăuga niciun caracter rând-nou drept sufix.
   Funcția va citi apoi un rând (nou) din datele de intrare, îl va
   converti într-un șir de caractere (eliminând însă eventualul sufix
   dat de vreun caracter rând-nou), după care va returna rezultatul
   convertirii. Când se ajunge la EOF (caracterul final-de-fișier), va
   fi lansată o excepție "EOFError". De exemplu:

      >>> s = input('--> ')
      --> Monty Python's Flying Circus
      >>> s
      "Monty Python's Flying Circus"

   În caz că a fost încărcat (în prelabil) modulul "readline", funcția
   "input()" îl va întrebuința pentru a ne pune la dispoziție
   capabilități sofisticate de editare a liniei de comandă precum și a
   istoricului.

   Lansează un eveniment de auditare "builtins.input" cu argumentul
   "prompt" înainte de citirea datelor de intrare.

   Lansează un eveniment de auditare "builtins.input/result" cu
   rezultatul (drept argument) după ce datele de intrare au fost
   citite cu succes.

class int(number=0, /)
class int(string, /, base=10)

   Întoarce un obiect (*număr*) *întreg* construit fie dintr-un număr
   (argumentul *number*) fie dintr-un șir de caractere (argumentul
   *string*), respectiv returnează "0" atunci când nu se dau
   argumente.

   Exemple:

      >>> int(123.45)
      123
      >>> int('123')
      123
      >>> int('   -12_345\n')
      -12345
      >>> int('FACE', 16)
      64206
      >>> int('0xface', 0)
      64206
      >>> int('01110011', base=2)
      115

   Dacă argumentul (dat) "x" dispune de o metodă "__int__()", atunci
   "int(x)" va întoarce (valoarea returnată de) "x.__int__()". Dacă
   argumentul posedă metoda "__index__()", atunci va fi întoarsă
   (valoarea returnată de) "x.__index__()". În sfârșit, dacă
   argumentul a implementat metoda "__trunc__()", se va întoarce
   (valoarea returnată de) "x.__trunc__()". Pentru numere (argumente)
   în virgulă mobilă, trunchierea se face prin lipsă când numerele
   sunt pozitive, respectiv prin adaos când sunt negative.

   În situația când sau argumentul (întâi) nu este număr sau i se dă o
   valoare explicită lui *base* (adică, *bazei de numerație*),
   argumentul (întâi) trebuie să  fie sau un șir de caractere sau o
   instanță a uneia din clasele "bytes" și "bytearray", care instanță
   să reprezinte un număr întreg exprimat în baza de numerație *base*.
   În mod opțional, șirul de caractere poate fi precedat fie de "+"
   fie de "-" (fără să existe spații goale între prefix și acesta),
   poate fi prefixat cu zerouri, poate fi încadrat de spații goale, în
   fine, poate avea (caracterele) cifrele grupate în seturi separate
   prin caractere bară-jos.

   Un șir de caractere care desemnează un număr întreg exprimat în
   baza de numerație *n* conține (doar) "cifre", fiecare "cifră"
   corespunzându-i unei valori întregi situate între 0 și *n-1*
   (inclusiv). Valorile 0--9 se reprezintă prin caracterele Unicode
   corespunzând cifrelor zecimale. Valorile 10--35 pot fi reprezentate
   de caracterele (de literă, ASCII) de la "a" la "z" (ori de la "A"
   la "Z"). Valoarea implicită a argumentului *base* este 10. Bazele
   de numerație acceptate sunt 0 și (numerele din plaja) 2--36.
   Șirurile date în baza 2, în baza 8 și în baza 16 pot fi prefixate,
   opțional, cu "0b"/"0B", "0o"/"0O" și respectiv "0x"/"0X", aidoma
   valorilor literale care exprimă numere întregi întâlnite în codul
   Python. Relativ la baza (de numerație) 0, șirul de caractere va fi
   interpretat în același fel cu orice literal întreg din codul
   Python, adică folosindu-i-se prefixul la determinarea bazei de
   numerație, 2, 8, 10 ori 16. În plus, în baza 0 nu sunt permise
   prefixele date de zerouri: astfel, "int('010', 0)" nu va fi
   acceptat, în timp ce atât "int('010')" cât și "int('010', 8)" vor
   fi acceptate.

   Tipul (de date *număr*) *întreg* este prezentat în Tipuri numerice
   -- int, float, complex.

   Schimbat în versiunea 3.4: Dacă *base* nu este instanță a lui "int"
   însă obiectul *base* are o metodă "base.__index__", această metodă
   va fi apelată pentru a determina o valoare întreagă a
   (argumentu)lui *base* (adică, a bazei de numerație). Versiunile
   anterioare (ale funcției) întrebuințau metoda "base.__int__" în
   locul metodei "base.__index__".

   Schimbat în versiunea 3.6: Este permisă scrierea numerelor grupând
   cifrele acestora în seturi separate de caractere bară-jos, la fel
   ca în cazul valorilor literale folosite în cod.

   Schimbat în versiunea 3.7: Primul parametru (ori *argument*) este,
   de acum, numai-pozițional.

   Schimbat în versiunea 3.8: Regresează până la "__index__()" atunci
   când nu este definită "__int__()".

   Schimbat în versiunea 3.11: Delegarea lui "__trunc__()" este scoasă
   din uz.

   Schimbat în versiunea 3.11: Datele de intrare sub formă de șiruri
   de caractere "int" cât și reprezentările șirurilor de caractere pot
   fi limitate pentru a se evita atacurile (informatice de tip)
   *denial of service* (adică, *interzicerea serviciului*). Va fi
   lansată o excepție "ValueError" atunci când se depășește limita
   atât la convertirea unui șir de caractere într-un (obiect) "int"
   cât și la conversia unui (obiect) "int" într-un șir de caractere.
   Consultați documentația privitoare la restricții de lungime la
   conversia dintre șiruri și întregi.

isinstance(object, classinfo, /)

   Returnează "True" dacă argumentul *object* (adică, *obiectul*) este
   o instanță fie a argumentului (clasă) *classinfo* fie a vreunui
   moștenitor (direct, indirect ori *virtual*) al acestuia din urmă.
   Dacă *object* nu este obiect al niciunuia din tipurile anterioare,
   atunci funcția va întoarce întotdeauna "False". Dacă *classinfo*
   este un tuplu de obiecte tip (de date) (ori, în mod recursiv, de
   tupluri de acest fel) sau un (obiect) tip uniune de tipuri (de
   date) diverse, (funcția) va întoarce "True" în caz că *object* este
   instanță a vreunuia din aceste tipuri (de date). Atunci când
   *classinfo* nu este tip (de date) și nici tuplu format din tipuri
   (de date) și alte asemenea tupluri, va fi lansată o excepție
   "TypeError". Nicio atare excepție "TypeError" nu va putea fi
   lansată relativ la vreun tip (de date) invalid dacă (acesta) a
   trecut cu succes de vreo filtrare (precedentă).

   Schimbat în versiunea 3.10: *classinfo* poate fi un (obiect) tip
   uniune.

issubclass(class, classinfo, /)

   Returnează "True" dacă (argumentul) *class* (adică, o *clasă*) îi
   este subclasă (directă, indirectă, *virtuală*) (argumentu)lui
   (clasă) *classinfo*. Orice clasă este socotită subclasă a ei
   însăși. (Argumentul) *classinfo* poate fi un tuplu de obiecte clasă
   (ori, în mod recursiv, de tupluri de acest fel) precum și un
   (obiect) tip uniune, situație în care (funcția de față) va returna
   "True" când *class* îi este subclasă oricăruia din elementele care
   îl alcătuiesc pe *classinfo*. În restul cazurilor, va fi lansată o
   excepție "TypeError".

   Schimbat în versiunea 3.10: *classinfo* poate fi un (obiect) tip
   uniune.

iter(iterable, /)
iter(callable, sentinel, /)

   Întoarce un obiect *iterator*. Primul argument va fi interpretat
   diferit în funcție de prezența celui de-al doilea argument. Fără
   cel de-al doilea argument, primul argument trebuie să fie un obiect
   colecție, care să suporte fie protocolul de *iterabil* (cu alte
   cuvinte, metoda "__iter__()") fie pe cel de secvență (adică, metoda
   "__getitem__()", cu argumente numere întregi începând de la "0").
   În caz că niciunul din protocoale nu este suportat, se va lansa o
   excepție "TypeError". Dacă argumentul al doilea, *sentinel* (adică,
   *santinela*), este dat, atunci primul argument trebuie să fie un
   obiect apelabil. Iteratorul creat în această situație îl va apela
   pe *callable* (adică, *apelabilul*) fără argumente ori de câte ori
   va exista un apel al metodei sale "__next__()"; dacă valoarea de
   returnat va fi egală cu cea a lui *sentinel*, se va lansa o
   excepție "StopIteration", în caz contrar valoarea urmând a fi
   returnată.

   A se vedea și Tipuri de iterator.

   O aplicație folositoare a celei de-a doua forme a lui "iter()" este
   la construcția unui cititor pe-blocuri(-de-date). Ca exemplu, iată
   citirea unor blocuri (de date) de lungime fixă din fișierul binar
   al unei baze de date, citire efectuată până la întâlnirea finalului
   de fișier:

      from functools import partial
      with open('datele_mele.db', 'rb') as fișierul:
          for blocul in iter(partial(fișierul.read, 64), b''):
              procesează_blocul_de_date(blocul)

len(object, /)

   Returnează *lungimea* (adică, *numărul de elemente* ale) unui
   obiect. Argumentul poate fi o secvență (precum un șir de caractere,
   un obiect *octeți*, un tuplu, o listă ori o *plajă de valori*) sau
   o colecție (cum ar fi un dicționar de date, un set, respectiv un
   *set înghețat*).

   (Pentru moment, detaliu de implementare al CPython-ului) "len" va
   lansa excepții "OverflowError" dacă va întâlni lungimi mai mari
   decât "sys.maxsize"; ca, de exemplu, "range(2 ** 100)".

class list(iterable=(), /)

   În loc să fie o funcție (ori o *comandă*), (clasa) "list" este, de
   fapt, un tip de secvență mutabilă (de date), după cum puteți afla
   din documentațiile din Liste și din Tipuri secvență -- lista,
   tuplul, plaja de valori.

locals()

   Returnează un obiect *mapare* (adică, o *asociere*) reprezentând
   tab(e)la de simboluri locale aflate în vigoare, cu numele
   variabilelor drept chei și cu referințele curente ale acestor
   variabile drept valori.

   Relativ la domeniul de valabilitate al modulului (curent), la fel
   ca atunci când o utilizăm fie pe "exec()" fie pe "eval()" cu un
   singur spațiu de nume, funcția de față va returna același spațiu de
   nume ca și "globals()".

   Relativ la domeniul de valabilitate al clasei (curente), funcția de
   față va returna spațiul de nume care urmează a fi transmis
   constructorului meta-clasei.

   Dacă o utilizăm fie pe "exec()" fie pe "eval()" cu argumente
   *locals* și *globals* diferite, funcția de față va returna spațiul
   de nume local aflat în vigoare la apelul ei.

   În oricare din cazurile anterioare, fiecare apel al lui "locals()"
   efectuat într-un cadru de execuție dat va întoarce *același* obiect
   mapare. Modificările întreprinse prin intermediul obiectului mapare
   returnat de "locals()" vor fi vizibile drept variabile locale
   *asignate*, *reasignate* sau *șterse*, în timp ce asignarea,
   reasignarea și ștergerea relative la variabile locale vor afecta de
   îndată conținutul obiectului mapare întors (de funcția de față).

   Pe de altă parte, într-un *domeniu de valabilitate optimizat*
   (precum cel de funcții, de generatori și de corutine), fiecare apel
   al lui "locals()" va returna un dicționar (de date) nou, conținând
   legăturile curente ale variabilelor locale de funcție precum și
   referințele la (obiecte) celulă non-locale, în timp ce asignarea,
   reasignarea, respectiv ștergerea variabilelor locale și a
   referințelor la (obiecte) celulă non-locale *nu* vor afecta
   conținutul niciunuia din dicționarele (de date) returnate anterior.

   Apelarea lui "locals()" ca parte a unei comprehensiuni realizate în
   codul unei funcții, în cel al unui generator ori în cel al unei
   corutine este echivalentă apelării acesteia din domeniul de
   valabilitate ambient, cu particularitatea că variabilele iterative
   inițializate ale comprehensiunii vor fi incluse (acestui ansamblu
   *locals*). În alte domenii de valabilitate, (funcția de față) se
   comportă ca și cum comprehensiunea ar funcționa ca o funcție
   imbricată.

   Apelarea lui "locals()" ca parte a unei expresii generatoare este
   la fel cu apelarea ei din codul unei funcții generatoare imbricate.

   Schimbat în versiunea 3.12: Comportamentul lui "locals()" într-o
   comprehensiune a fost actualizat în conformitate cu descrierea
   făcută în **PEP 709**.

   Schimbat în versiunea 3.13: Parte din **PEP 667**, semantica
   mutării acelor obiecte mapare pe care le returnează funcția de față
   este, de acum, (bine) definită. La fel și comportamentul (funcției
   de față) într-un *domeniu de valabilitate optimizat*, descris mai
   sus. În afară de a fi (bine) definit, comportamentul în alte
   domenii de valabilitate rămâne neschimbat relativ la versiunile
   precedente (ale Python-ului).

map(function, iterable, *iterables)

   Întoarce un iterator care aplică (argumentul) *function* (adică,
   *funcția*) fiecăruia din itemii (argumentu)lui *iterable* (adică,
   *iterabilul*), *producând* rezultatele. În caz că sunt transmise și
   argumentele *iterables*, (argumentul) *function* va trebui să
   accepte tot atâtea argumente (câți iterabili au fost transmiși) și
   să fie aplicat asincron (în paralel) tuturor itemilor din toți
   acești iterabili. Când intervin mai mulți iterabili, iteratorul se
   va opri la încheierea celui mai scurt dintre aceștia. Pentru
   situațiile în care datele de intrare funcții sunt aranjate dinainte
   sub formă de tupluri de argumente, a se consulta
   "itertools.starmap()".

max(iterable, /, *, key=None)
max(iterable, /, *, default, key=None)
max(arg1, arg2, /, *args, key=None)

   Îl returnează pe cel mai mare din itemii (argumentu)lui *iterable*
   (adică, *iterabilul*) sau pe cel mai mare dintre două sau mai multe
   argumente (ne referim la *arg1*, *arg2*, *args*).

   Când este transmis un singur argument (numai) pozițional, el
   trebuie să fie un *iterabil*. Va fi înapoiat cel mai mare element
   al său. Când se transmit două sau mai multe argumente (numai)
   poziționale, cel mai mare dintre aceste argumente poziționale va fi
   returnat.

   Dispunem de două argumente numai cuvânt-cheie opționale. Argumentul
   *key* (adică, *cheia*) precizează o funcție de ordonare cu un
   singur argument aidoma celei întrebuințate la "list.sort()".
   Argumentul *default* (adică, *de obicei* sau *implicit*) specifică
   obiectul de returnat în caz că iterabilul transmis este vid. În
   situația când iterabilul transmis este vid însă (valoarea lui) *de
   obicei* nu este transmisă, va fi lansată o excepție "ValueError".

   Dacă survin mai mulți itemi de valoare maximă, funcția de față îl
   va returna pe cel întâlnit primul. Un atare comportament este în
   linia celor întreprinse de (celel)alte unelte dedicate sortării
   într-un mod uniform precum "sorted(iterable, key=keyfunc,
   reverse=True)[0]" și "heapq.nlargest(1, iterable, key=keyfunc)".

   Schimbat în versiunea 3.4: Adăugat argumentul numai cuvânt-cheie
   *default*.

   Schimbat în versiunea 3.8: (Argumentul) *key* poate fi "None".

class memoryview(object)

   Întoarce un obiect "vedere de memorie" construit din argumentul
   transmis. Consultați Vederi de memorie pentru mai multe informații.

min(iterable, /, *, key=None)
min(iterable, /, *, default, key=None)
min(arg1, arg2, /, *args, key=None)

   Îl returnează pe cel mai mic din itemii (argumentu)lui *iterable*
   (adică, *iterabilul*) sau pe cel mai mic dintre două sau mai multe
   argumente (ne referim la *arg1*, *arg2*, *args*).

   Când este transmis un singur argument (numai) pozițional, el
   trebuie să fie un *iterabil*. Va fi înapoiat cel mai mic element al
   său. Când se transmit două sau mai multe argumente (numai)
   poziționale, cel mai mic dintre aceste argumente poziționale va fi
   returnat.

   Dispunem de două argumente numai cuvânt-cheie opționale. Argumentul
   *key* (adică, *cheia*) precizează o funcție de ordonare cu un
   singur argument aidoma celei întrebuințate la "list.sort()".
   Argumentul *default* (adică, *de obicei* sau *implicit*) specifică
   obiectul de returnat în caz că iterabilul transmis este vid. În
   situația când iterabilul transmis este vid însă (valoarea lui) *de
   obicei* nu este transmisă, va fi lansată o excepție "ValueError".

   Dacă survin mai mulți itemi de valoare minimă, funcția de față îl
   va returna pe cel întâlnit primul. Un atare comportament este în
   linia celor întreprinse de (celel)alte unelte dedicate sortării
   într-un mod uniform precum "sorted(iterable, key=keyfunc)[0]" și
   "heapq.nsmallest(1, iterable, key=keyfunc)".

   Schimbat în versiunea 3.4: Adăugat argumentul numai cuvânt-cheie
   *default*.

   Schimbat în versiunea 3.8: (Argumentul) *key* poate fi "None".

next(iterator, /)
next(iterator, default, /)

   Captează itemul *următor* dintr-un *iterator* apelând metoda
   "__next__()" a acestuia. Dacă se dă (argumentul) *default* (adică,
   *implicit*), atunci valoarea lui va fi returnată când se încheie
   iteratorul, în caz contrar fiind lansată o excepție
   "StopIteration".

class object

   Aceasta este clasa de bază originară a tuturor celorlalte clase. Ea
   dispune de metode care le sunt comune tuturor instanțelor de clase
   Python. Atunci când constructorul (ei) este apelat, el va returna
   un obiect nou, fără niciun fel de particularitate. Constructorul
   (ei) nu acceptă argumente.

   Notă:

     Instanțele (clasei) "object" *nu* posedă atribute "__dict__",
     motiv pentru care nu-i veți putea atribui niciun atribut oarecare
     vreunei instanțe a lui "object".

oct(integer, /)

   Convertește un număr întreg la un șir de caractere octale prefixat
   cu "0o". Rezultatul este o expresie Python validă. În caz că
   (argumentul) *integer* (adică, *un întreg*) nu este obiect al
   clasei Python "int", el trebuie să dețină o metodă "__index__()"
   care returnează numere întregi. De exemplu:

   >>> oct(8)
   '0o10'
   >>> oct(-56)
   '-0o70'

   Când doriți să transformați un număr întreg într-un șir de
   caractere octale, cu sau fără prefixul "0o", puteți întrebuința una
   dintre modalitățile care urmează.

   >>> '%#o' % 10, '%o' % 10
   ('0o12', '12')
   >>> format(10, '#o'), format(10, 'o')
   ('0o12', '12')
   >>> f'{10:#o}', f'{10:o}'
   ('0o12', '12')

   Vedeți și "format()" pentru mai multe informații.

open(file, mode='r', buffering=-1, encoding=None, errors=None, newline=None, closefd=True, opener=None)

   Îl deschide pe *file* (adică, *fișierul*) și returnează un *obiect
   fișier* corespunzător. În caz că fișierul nu poate fi deschis, se
   va lansa o excepție "OSError". Consultați Citirea și scrierea
   fișierelor pentru mai multe exemple privitoare la cum se folosește
   funcția de față.

   (Argumentul) *file* este un *obiect ca-o-cale-de-acces* care ne
   pune la dispoziție sau *denumirea* căii de acces (fie absolută fie
   relativă la directorul în care ne aflăm) la fișierul care urmează
   să fie deschis sau *descriptorul de fișier*, exprimat printr-un
   număr întreg, al fișierului de încorporat. (În  caz că se dă un
   descriptor de fișier, acesta va fi închis atunci când se va închide
   obiectul I/E returnat, cu excepția situației când (argumentul)
   *closefd* este setat la "False".)

   (Argumentul) *mode* (adică, *modul*) este un șir de caractere
   opțional care precizează felul în care *file* va fi deschis. Are
   valoarea implicită "'r'", ceea ce înseamnă deschidere pentru
   citirea (lui *file*) în modul text. Alte valori tipice sunt "'w'",
   adică (deschidere pentru) scriere (dacă fișierul există, atunci
   conținutul său va fi șters), "'x'" pentru creare(a fișierului) în
   caz că nu există deja, respectiv "'a'" pentru adăugare (ceea ce
   înseamnă că, în *unele* sisteme Unix, *toate* acțiunile de scriere
   vor adăuga conținut la finalul fișierului indiferent de poziția
   curentă a cursorului). În modul text, dacă (argumentul) *encoding*
   (adică, *codificarea*) nu este precizat, atunci codificarea
   folosită va depinde de platforma (de calcul):
   "locale.getencoding()" este apelată pentru a se obține codificarea
   locală aflată în vigoare. (Când întreprindeți citiri și scrieri de
   biți în formă brută, utilizați modul binar și lăsați-l pe
   *encoding* nespecificat.) Modurile disponibile sunt:

   +-----------+-----------------------------------------------------------------+
   | Caracter  | Semnificația                                                    |
   | ul        |                                                                 |
   |===========|=================================================================|
   | "'r'"     | deschidere pentru citire (implicită)                            |
   +-----------+-----------------------------------------------------------------+
   | "'w'"     | deschidere pentru scriere, ștergând întâi ceea ce s-a scris     |
   |           | deja                                                            |
   +-----------+-----------------------------------------------------------------+
   | "'x'"     | deschidere cu crearea fișierului (nou), nu va reuși dacă        |
   |           | fișierul există deja                                            |
   +-----------+-----------------------------------------------------------------+
   | "'a'"     | deschidere pentru scriere, va adăuga conținutul la sfârșit dacă |
   |           | fișierul există                                                 |
   +-----------+-----------------------------------------------------------------+
   | "'b'"     | modul binar                                                     |
   +-----------+-----------------------------------------------------------------+
   | "'t'"     | modul text (implicit)                                           |
   +-----------+-----------------------------------------------------------------+
   | "'+'"     | deschidere pentru actualizare (citire și scriere)               |
   +-----------+-----------------------------------------------------------------+

   Modul implicit este "'r'" (deschidere pentru citirea de text, mod
   sinonim cu "'rt'"). Modurile "'w+'" și "'w+b'" deschid fișierul
   însă îi trunchiază conținutul.

   Conform celor prezentate în Vedere de ansamblu, Python-ul face
   deosebirea între (operațiunile) I/E binare și cele (de) text.
   Fișierele deschise în modul binar (adică, atunci când îl găsim pe
   "'b'" în argumentul *mode*) își returnează conținutul sub formă de
   obiecte "bytes", în absența oricărei codificări. În modul text (mod
   implicit, respectiv cel în care ne aflăm atunci când îl găsim pe
   "'t'" în argumentul *mode*), conținutul fișierului va fi returnat
   sub formă de "str", octeții (conținutului) fiind decodificați mai
   întâi fie conform unei codificări (implicite) care depinde de
   platforma (de calcul) pe care lucrăm fie conform unei codificări
   anumite dacă aceasta din urmă este specificată în *encoding*.

   Notă:

     Python-ul nu depinde de înțelesul pe care îl acordă sistemul de
     operare noțiunii de fișier text; întreaga procesare (cerută de
     funcția de față) se efectuează de către Python, fiind, așadar,
     independentă de platforma (de calcul).

   (Argumentul) *buffering* (adică, o *memorare-tampon*) este un număr
   întreg opțional folosit la implementarea policiticii de memorare
   tampon (provizorie). Transmiteți-i (valoarea) 0 pentru a opri
   această memorare temporară (se permite doar în modul binar), 1
   pentru opțiunea de a memora temporar rândul curent (se acceptă doar
   în modul text), respectiv un număr întreg > 1 pentru a indica
   mărimea în octeți a unei memorii-tampon de mărime constantă. Nu
   uitați că această modalitate de a specifica mărimea memoriei-tampon
   se aplică doar la (operațiile) I/E binare cu memorie-tampon, în
   timp ce "TextIOWrapper" (adică, fișierele deschise cu "mode='r+'")
   vor întrebuința o altfel de memorare temporară. Pentru a dezafecta
   memorarea temporară la "TextIOWrapper", luați în considerare
   folosirea fanionului "write_through" la
   "io.TextIOWrapper.reconfigure()". Atunci când nu se dă niciun
   argument *buffering*, politica implicită de memorare temporară va
   funcționa după cum urmează:

   * Fișierele binare sunt memorate temporar în calupuri (blocuri) de
     mărime constantă; mărimea memoriei-tampon se alege folosind o
     (tehnică) euristică la determinarea "mărimii blocului" (standard
     de memorie) al dispozitivului pe care lucrăm, respectivând
     regresând, dacă este cazul, către "io.DEFAULT_BUFFER_SIZE". Pe
     multe sisteme (de calcul), memoria-tampon are o lungime cuprinsă,
     de obicei, între 4096 și 8192 de octeți.

   * Fișierele text "interactive" (adică, fișierele pentru care metoda
     "isatty()" va returna "True") întrebuințează memorarea temporară
     a rândului (de text). Alte fișier text utilizează politica
     prezentată mai sus în cazul fișierelor binare.

   (Argumentul) *encoding* desemnează numele codificării utilizate fie
   la decodificarea fie la codificarea lui *file*. El trebuie folosit
   numai în modul text. Codificarea implicită (prestabilită) este
   dependentă de platforma (de calcul) (adică, este ceea ce va returna
   "locale.getencoding()"), însă poate fi întrebuințată oricare din
   *codificările de text* suportate de Python. Consultați modulul
   "codecs" pentru lista codificărilor acceptate.

   (Argumentul) *errors* (adică, *erorile*) este un șir de caractere
   opțional care precizează cum se vor aborda erorile (excepțiile) de
   codificare și de decodificare -- nu trebuie folosit în modul binar.
   O varietate de rutine de tratare a erorilor tipice ne stau la
   dispoziție (listate în Rutine de tratare a erorilor), nemaivorbind
   de faptul că orice nume (asociat unei proceduri) legat de tratarea
   erorilor, care a fost deja înregistrat cu
   "codecs.register_error()", este acceptat. Printre numele standard
   avem:

   * "'strict'" (utilizat) ca să se lanseze o excepție "ValueError"
     când survine o eroare de codificare. Valoarea implicită de "None"
     (a lui *errors*) va produce același efect.

   * "'ignore'" (utilizat când se) ignoră erorile. Atenție la faptul
     că ignorarea erorilor de codificare (a datelor) poate conduce la
     pierderi de date.

   * "'replace'" (utilizat deoarece) cauzează inserarea unui marcaj
     înlocuitor (cum ar fi "'?'") acolo unde datele sunt malformate.

   * "'surrogateescape'" (utilizat pentru că) va transforma orice
     octeți *incorecți* (care nu pot fi decodificați) în componente
     inferioare de unități surogat de cod (valori Unicode), din plaja
     de valori pornind de la U+DC80 și până la U+DCFF, inclusiv.
     Aceste unități surogat de cod vor fi înlocuite cu octeții
     inițiali atunci când se va folosi rutina de tratare a erorii
     (înregistrată ca) "surrogateescape" în acțiunea de scriere a
     datelor. O atare capacitate este utilă la procesarea fișierelor
     cărora nu le cunoaștem codificarea.

   * "'xmlcharrefreplace'" trebuie folosit doar la scrierea în *file*.
     Caracterele care nu pot fi procesate de codificarea în vigoare
     vor fi înlocuite cu referințe de caractere XML corespunzătoare
     "&#*nnn*;".

   * "'backslashreplace'" (utilizat pentru că) va înlocui datele
     malformate cu secvențe *escape*, realizate în Python cu caractere
     bară-oblică-inversă.

   * "'namereplace'" (de asemeni, de folosit doar la scrierea în
     *file*) (utilizat pentru că) va înlocui caracterele care nu pot
     fi procesate cu secvențe escape (de eludare) "\N{...}".

   (Argumentul) *newline* (adică, *rând-nou*) determină cum se
   parsează caracterele rând-nou provenite din fluxul de caractere. El
   poate fi "None", "''", "'\n'", "'\r'" și "'\r\n'". (Parsarea)
   funcționează după cum urmează:

   * Atunci când datele de intrare sunt citite din flux iar *newline*
     este setat ca "None", va fi activat modul universal al
     caracterelor rând-nou. Rândurile (de caractere) din datele de
     intrare se pot termina în "'\n'", "'\r'", respectiv în "'\r\n'"
     și toate aceste caractere vor fi înlocuite cu "'\n'" înainte de
     returnarea lor la apelant. Dacă *newline* este setat ca "''",
     modul universal al caracterelor rând-nou se activează, însă
     finalurile de rând îi sunt întoarse apelantului fără să fi fost
     modificate. Pentru orice altă valoare permisă (ca setare a lui
     *newline*), rândurile de date de intrare se pot termina numai cu
     șirul de caractere dat (adică, cel al setării) iar finalurile de
     rând i se vor returna apelantului (tot) fără să fi fost
     modificate.

   * Atunci când se scriu date de ieșire în flux iar *newline* este
     setat ca "None", orice caracter "'\n'" care este scris va fi
     înlocuit cu caracterul separator de rânduri (rând-nou)
     prestabilit (implicit) al sistemului de operare (în care lucrăm),
     "os.linesep". Dacă *newline* este setat ca "''" ori ca "'\n'", nu
     se va realiza nicio înlocuire (a caracterelor rând-nou). Dacă
     *newline* are oricare altă valoare permisă, atunci fiecare
     caracter "'\n'" care este scris va fi înlocuit cu valoarea
     respectivă (a setării lui *newline*).

   Dacă (argumentul) *closefd* este "False" și (pentru *file*) a fost
   dat un descriptor de fișier în locul unui nume de fișier (a unei
   denumiri de cale de acces), atunci descriptorul de fișier în cauză
   va fi menținut deschis (și) după închiderea fișierului. În schimb,
   atunci când se dă un nume de fișier (pentru *file*), (argumentul)
   *closed* trebuie să fie neapărat "True" (valoarea sa implicită); în
   caz contrar, va fi lansată o eroare (excepție).

   Un mecanism personalizat de deschidere (a lui *file*) va putea fi
   întrebuințat la funcția de față dacă (argumentu)lui *opener*
   (adică, *deschizătorul*) îi va fi transmis un asemenea apelabil.
   Descriptorul de fișier al obiectului fișier în cauză va fi obținut
   prin apelarea acestui *opener*, căruia îi vor fi setate argumentele
   *file* și *flags*. (Apelabilul) *opener* va trebui să întoarcă un
   descriptor de fișier deschis (folosirea lui "os.open" pe post de
   *opener* ne va pune la dispoziție aceeași funcționalitate precum
   cea a setării (lui *opener*) la "None").

   Fișierul nou creat este de nemoștenit (de către alte procese; non-
   succesoral).

   Exemplul următor utilizează parametrul dir_fd al funcției
   "os.open()" pentru a deschide un fișier situat într-un director
   dat:

      >>> import os
      >>> descriptorul_directorului = os.open('un_director_oarecare', os.O_RDONLY)
      >>> def deschizător(path, flags):
      ...     return os.open(path, flags, dir_fd=descriptorul_directorului)
      ...
      >>> with open('sâcsâc.txt', 'w', opener=deschizător) as f:
      ...     print('Acest mesaj va fi scris în: un_director_oarecare/sâcsâc.txt', file=f)
      ...
      >>> os.close(descriptorul_directorului)  # evitați pierderea resursei

   Tipul (de date al) acelui *obiect fișier* pe care îl returnează
   funcția "open()" depinde de argumentul *mode* (folosit). Atunci
   când o utilizăm pe "open()" pentru a deschide un fișier în modul
   text ("'w'", "'r'", "'wt'", "'rt'" șamd.), ea va returna o subclasă
   a lui "io.TextIOBase" (mai precis, pe "io.TextIOWrapper"). Atunci o
   întrebuințăm (pe funcția de față) pentru a deschide un fișier în
   modul binar, cu folosirea unei memorii-tampon, clasa returnată va
   fi o subclasă a lui "io.BufferedIOBase". Clasa anume nu rămâne
   aceeași: la citiri în modul binar, se returnează (un obiect clasă)
   "io.BufferedReader"; la scrieri și la adăugări de realizat în modul
   binar, se întoarce "io.BufferedWriter" și, în sfârșit, în modul
   citit/scris se va returna "io.BufferedRandom". Când memoria-tampon
   este dezafectată, va fi întors însăși fluxul brut de date, o
   subclasă a lui "io.RawIOBase", adică "io.FileIO".

   Vedeți, de asemenea, modulele privitoare la manipularea fișierelor,
   precum "fileinput", "io" (în care este declarată "open()"), "os",
   "os.path", "tempfile" și "shutil".

   Lansează un eveniment de auditare "open" cu argumentele "path",
   "mode", "flags".

   Argumentele "mode" și "flags" pot sau să sufere modificări sau să
   parvină din apelul original.

   Schimbat în versiunea 3.3:

   * A fost adăugat parametrul *opener*.

   * A fost adăugat modul "'x'"

   * Până acum era lansată excepția "IOError", excepție care este, de
     acum, un pseudonim al lui "OSError".

   * Se lansează, de acum, excepția "FileExistsError" în caz că
     fișierul pe care dorim să-l deschidem în modul deschidere-cu-
     creare ("'x'") există deja.

   Schimbat în versiunea 3.4:

   * Fișierul este, de acum, *de nemoștenit*.

   Schimbat în versiunea 3.5:

   * Dacă apelul (de) sistem este întrerupt iar rutina de tratare a
     semnalului (răspunzător de întrerupere) nu lansează nicio
     excepție, funcția va încerca din nou, de acum, să realizeze
     apelul (de) sistem în loc să lanseze o excepție
     "InterruptedError" (consultați **PEP 475** pentru motivație).

   * A fost adăugată rutina de tratare a erorii (înregistrată ca)
     "'namereplace'".

   Schimbat în versiunea 3.6:

   * Suport adăugat pentru acceptarea de obiecte care implementează
     clasa (abstractă) "os.PathLike".

   * În Windows, dechiderea unei memorii-tampon a consolei
     (terminalului) poate returna o subclasă a lui "io.RawIOBase"
     diferită de "io.FileIO".

   Schimbat în versiunea 3.11: A fost eliminat modul "'U'".

ord(character, /)

   Returnează *valoarea ordinală* a unui caracter (Unicode).

   Atunci când (valoarea) argumentul(ui) este un șir de caractere
   (care desemnează un caracter Unicode) cu un singur element, se va
   returna un număr întreg reprezentând valoarea (punctul de cod)
   Unicode a(l) caracterului respectiv. De exemplu, "ord('a')"
   întoarce numărul întreg "97" iar "ord('€')" (simbolul Euro)
   returnează "8364". Este inversa funcției "chr()".

   Dacă (valoarea) argumentul(ui) este fie un obiect "bytes" fie un
   obiect "bytearray" de lungime 1, se va returna valoarea octetului
   său. Ca exemplu, "ord(b'a')" întoarce numărul întreg "97".

pow(base, exp, mod=None)

   Returnează (argumentul) *base* (adică, *baza*) ridicat la puterea
   (dată de valoarea transmisă argumentului) *exp* (adică,
   *exponentul*); în caz că se dă (argumentul) *mod* (adică,
   *modulo*), va fi returnată valoarea obținută după calculul lui
   modulo *mod* din valoarea lui *base* ridicat la puterea *exp*
   (calcul realizat mai eficient decât cel presupus de folosirea
   expresiei "pow(base, exp) % mod"). Forma cu două argumente a
   funcției de față, adică "pow(base, exp)", este echivalentă cu
   utilizarea operatorului putere: "base**exp".

   Atunci când argumentele iau valori care aparțin unor tipuri (de
   date) numerice predefinite diferite, vor fi aplicate regulile de
   conversie cerute de aritmetica operatorilor în baza de numerație 2.
   Pentru operanzi "int", rezultatul va fi de același tip cu operanzii
   (după conversie), excepție făcând cazul când cel de-al doilea
   operand este negativ; într-o asemenea situație, toate argumentele
   vor fi convertite mai întâi în *float*-uri, apoi rezultatul va fi
   returnat sub formă de *float*. De exemplu, "pow(10, 2)" va întoarce
   "100" pe când "pow(10, -2)" va returna "0.01". Când avem o bază
   negativă, de tip "int" ori "float", și un exponent care nu este
   număr întreg, rezultatul ne va fi dat sub formă de număr complex
   (adică, de instanță a clasei "complex"). De exemplu, "pow(-9, 0.5)"
   va întoarce o valoare apropiată de "3j". Pe de altă parte, pentru o
   bază negativă, de tip "int" ori "float", și un exponent număr
   întreg, rezultatul ne va fi dat sub formă de număr în virgulă
   mobilă (adică, de *float*). Astfel, "pow(-9, 2.0)" returnează
   "81.0".

   Pentru operanzi *base* și *exp* de tip "int", atunci când se dă
   (argumentul) *mod*, acest *mod* trebuie să fie și el de tip întreg
   și, în plus, de valoare nenulă. Când se dă *mod* iar *exp* este
   negativ, valorile (întregi) ale lui *base* și *mod* trebuie să fie
   numere prime între ele. Într-o atare situație, se va returna
   "pow(inv_base, -exp, mod)", unde *inv_base* reprezintă simetricul
   lui *base* la operația de înmulțire modulo *mod*.

   Iată un exemplu de calcul al lui *inv_base*, și anume inversul
   (simetricul) lui "38" (la înmulțirea) modulo "97":

      >>> pow(38, -1, mod=97)
      23
      >>> 23 * 38 % 97 == 1
      True

   Schimbat în versiunea 3.8: În cazul unor operanzi "int", forma cu
   trei argumente a lui "pow" acceptă, de acum, valori negative ale
   celui de-al doilea argument, permițând astfel calculul elementelor
   simetrice la înmulțirea modulară.

   Schimbat în versiunea 3.8: Permite argumente (numai) cuvânt-cheie.
   Până acum, erau admise doar argumente (numai) poziționale.

print(*objects, sep=' ', end='\n', file=None, flush=False)

   Scrie (argumentele) *objects* (adică, *obiectele*) în fluxul de
   text *file* (adică, *fișierul* deschis), separându-le prin
   (valoarea argumentului) *sep* (adică, *separatorul*) și adăugând la
   final (valoarea argumentului) *end*. (Argumentele) *sep*, *end*,
   *file* și *flush*, dacă dorim să le transmitem, trebuie date sub
   formă de argumente (numai) cuvânt-cheie.

   Argumentele care nu sunt date sub formă de cuvânt-cheie vor fi
   convertite, cu toatele, în șiruri de caractere, așa cum procedează
   "str()", vor fi separate prin *sep* și urmate, la final, de *end*.
   Atât *sep* cât și *end* trebuie să fie (ca valoare) șiruri de
   caractere; dacă sunt date ca "None", atunci înseamnă că (funcției
   de față) i se cere să le întrebuințeze valorile implicite
   (prestabilite). Dacă nu sunt furnizate *objects*, "print()" va
   scrie doar *end* (în flux).

   Argumentul *file* trebuie să fie un obiect care dispune de o metodă
   "write(string)"; în caz că *file* nu este dat ori este "None", se
   va utiliza "sys.stdout". Dat fiind că argumentele care urmează a fi
   scrise sunt convertite mai întâi în șiruri de caractere
   tipografice, "print()" nu trebuie folosită cu obiecte fișier
   (deschise) în modul binar. Pentru astfel de situații,
   întrebuințați-o pe "file.write(...)".

   Utilizarea memoriei-tampon la scrierea în fluxul de ieșire este, de
   obicei, decisă de către (setările lui) *file*. Cu toate acestea,
   atunci când (argumentul) *flush* (adică, *fără temporizare* sau *de
   îndată*) a primit valoarea logică adevărat, în fluxul de ieșire se
   va scrie fără temporizare (adică, fără folosirea unei memorii-
   tampon).

   Schimbat în versiunea 3.3: Adăugat argumentul (numai) cuvânt-cheie
   *flush*.

class property(fget=None, fset=None, fdel=None, doc=None)

   Returnează atributul (unei clase) dat de (un obiect) proprietate.

   (Argumentul) *fget* desemnează o funcție de folosit la obținerea
   (citirea) valorii atributului (adică, un *getter*). (Argumentul)
   *fset* desemnează o funcție de folosit la setarea (scrierea)
   valorii atributului (adică, un *setter*). (Argumentul) *fdel*
   desemnează o funcție de folosit la ștergerea valorii atributului
   (adică, un *deleter*). Iar (argumentul) *doc* se ocupă de crearea
   unui *docstring* (adică, a unui *șir de documentație*) privitor la
   atribut.

   O întrebuințare tipică este la definirea atributului *manageriat*
   (de la englezescul, ca jargon informatic, *managed*) "x":

      class C:
          def __init__(self):
              self._x = None

          def citește_l_pe_x(self):        # un "getter"
              return self._x

          def setează_l_pe_x(self, value): # un "setter"
              self._x = value

          def șterge_l_pe_x(self):         # un "deleter"
              del self._x

          x = property(citește_l_pe_x, setează_l_pe_x, șterge_l_pe_x, \
                      "Eu sunt proprietatea 'x'.")

   Dacă *c* este o instanță a lui *C*, atunci "c.x" îl va invoca pe
   *getter*, "c.x = valoarea_cutare" îl va invoca pe *setter*,
   respectiv "del c.x" îl va invoca pe *deleter*.

   Dacă este setat, (argumentul) *doc* va desemna *docstring*-ul
   atributului dat de proprietate. În caz contrar, proprietatea va
   prelua *docstring*-ul lui *fget* (în ipoteza că acesta există). O
   atare capacitate face posibilă crearea facilă de proprietăți doar-
   de-citit utilizând-o pe "property()" drept *decorator*:

      class Papagal:
          def __init__(self):
              self._voltaj = 100000

          @property
          def voltajul(self):
              """Citirea valorii actuale a voltajului."""
              return self._voltaj

   Decoratorul "@property" transformă metoda "voltajul()" într-un
   "getter" al atributului doar-de-citit *voltajul* (al clasei
   "Papagal"), respectiv setează *docstring*-ul lui *voltajul* la
   (valoarea) "Citirea valorii actuale a voltajului.".

   @getter

   @setter

   @deleter

      Un obiect proprietate dispune de metode "getter", "setter" și
      "deleter" utilizabile pe post de decorator, iar acești
      decoratori vor crea o copie a proprietății având funcția accesor
      (adică, *getter*) corespunzătoare setată la funcția decorată.
      Cea mai bună explicație (a acestui mecanism) este oferită de
      exemplul care urmează:

         class C:
             def __init__(self):
                 self._x = None

             @property
             def x(self):
                 """Eu sunt proprietatea 'x'."""
                 return self._x

             @x.setter
             def x(self, valoare):
                 self._x = valoare

             @x.deleter
             def x(self):
                 del self._x

      Codul (Python) anterior este absolut echivalent cu cel din
      primul exemplu. Asigurați-vă că le-ați dat funcțiilor adiționale
      exact numele proprietății originale (în cazul nostru, "x").

      Obiectul proprietate returnat va avea drept valori ale
      atributelor "fget", "fset" și "fdel" chiar valorile transmise
      argumentelor corespunzătoare ale constructorului clasei sale
      (funcția de față).

   Schimbat în versiunea 3.5: Șirurile de documentație
   (*docstring*-urile) obiectelor proprietate pot fi, de acum,
   modificate (ulterior creării obiectelor respective).

   __name__

      Atribut a cărui valoare este numele proprietății. Această
      valoare poate fi schimbată chiar în timpul execuției
      (programului).

      Added in version 3.13.

class range(stop, /)
class range(start, stop, step=1, /)

   În loc să fie o funcție (ori o *comandă*), (clasa) "range" este, de
   fapt, un tip de secvență imutabilă (de date), după cum puteți afla
   din documentațiile din Plaje de valori și din Tipuri secvență --
   lista, tuplul, plaja de valori.

repr(object, /)

   Returnează un șir de caractere care constituie o reprezentare
   afișabilă a (argumentu)lui *object* (adică, *obiectul*). Pentru
   multe tipuri (de date; având obiectul respectiv drept instanță),
   funcția de față caută să returneze un șir de caractere care, dacă
   i-ar fi transmis lui "eval()", ar avea drept efect obținerea unui
   obiect de acceași valoare; în caz de nereușită, reprezentarea
   (oferită de funcția de față unui obiect) este un șir de caractere
   încadrat de paranteze unghiulare, șir ce include numele tipului (de
   date al) obiectului și varii informații suplimentare, cum ar fi,
   adesea, numele și adresa (de memorie ale) obiectului. O clasă poate
   controla ceea ce returnează funcția de față atunci când este
   aplicată instanțelor clasei în cauză prin (re)definirea metodei
   "__repr__()". Dacă "sys.displayhook()" este inaccesibilă, atunci
   funcția de față va lansa o excepție "RuntimeError".

   Clasa de față posedă o reprezentare personalizată, care poate fi
   evaluată (prin aplicarea lui "eval()"):

      class Persoana:
         def __init__(self, nume, etate):
            self.numele = nume
            self.vârsta = etate

         def __repr__(self):
            return f"Persoana('{self.numele}', {self.vârsta})"

reversed(object, /)

   Returnează un *iterator* în sens invers. Argumentul trebuie să fie
   un obiect care sau dispune de o metodă "__reversed__()" sau suportă
   protocolul de secvență (adică, metodele "__len__()" și
   "__getitem__()" cu argumente (numere) întregi care încep de la
   "0").

round(number, ndigits=None)

   Returnează (argumentul) *number* (adică, *numărul*), reconstruit cu
   precizia dată de rotunjirea sa la (un număr de) *ndigits* (adică,
   *n-cifre*) cifre zecimale situate la dreapta punctului (virgulei).
   În caz că (argumentul) *ndigits* lipsește ori este "None", va fi
   returnat numărul întreg cel mai apropiat de data de intrare.

   Pentru tipurile (de date) care o suportă pe "round()", valorile se
   rotunjesc la cel mai apropiat multiplu de 10 la puterea minus
   *ndigits*; atunci când doi astfel de multipli sunt situați la
   aceeași distanță (o diferență numerică) de valoarea pe care o
   aproximează, rotunjirea se va realiza prin optarea pentru aceea
   dintre valorile lor (numere întregi) care este număr par (de
   exemplu, atât "round(0.5)" cât și "round(-0.5)" returnează numărul
   "0", respectiv "round(1.5)" întoarce numărul "2"). Orice număr
   întreg este acceptat ca valoare a (argumentu)lui *ndigits*
   (pozitiv, nul ori negativ). Dacă *ndigits* fie lipsește fie este
   "None", atunci valoarea returnată va fi număr întreg. În restul
   cazurilor, valoarea întoarsă va fi de același tip (de date) cu
   *number*.

   Pentru un obiect Python oarecare, intitulat "number", "round" i se
   va delega lui "number.__round__".

   Notă:

     Comportamentul lui "round()" în cazul numerelor în virgulă mobilă
     (adică, *float*-uri) poate fi surprinzător: de exemplu,
     "round(2.675, 2)" ne va da "2.67" în loc de valoarea așteptată,
     "2.68". Aceasta nu este greșeală de implementare: este doar
     rezultatul faptului că cele mai multe din fracțiile zecimale nu
     pot fi reprezentate exact în virgulă mobilă. Consultați
     Aritmetică în virgulă mobilă: probleme și limitări pentru mai
     multe informații.

class set(iterable=(), /)

   Returnează un obiect "set" nou, construit eventual cu itemi
   preluați din (argumentul) *iterable* (adică, *iterabilul*). "set"
   (adică, tipul *mulțime*) este o clasă predefinită. Vedeți "set" și
   Tipuri mulțime -- setul, setul înghețat pentru documentații
   referitoare la această clasă.

   Pentru (celel)alte containere (de date), a se vedea clasele
   predefinite "frozenset", "list", "tuple" și "dict", cât și modulul
   "collections".

setattr(object, name, value, /)

   Aceasta este perechea lui "getattr()". Argumentele sale sunt
   *object* (un obiect Python oarecare), *name* (un șir de caractere)
   și *value* (o valoare arbitrară). Șirul de caractere poate desemna
   numele vreunui atribut al obiectului (deja existent) ori pe cel al
   unui atribut nou. Funcția de față îi va atribui valoarea arbitrară
   acestui atribut, cu condiția ca obiectul să permită aceasta. De
   exemplu, expresia "setattr(x, 'nu_știu_ce', 123)" este echivalentă
   cu "x.nu_știu_ce = 123".

   (Argumentul) *name* nu trebuie să fie neapărat un identificator
   Python, așa cum sunt aceștia definiți în Identificatori și cuvinte-
   cheie, cu excepția situațiilor în care se dorește așa ceva pentru
   obiectul respectiv, cum ar fi cazul unei "__getattribute__()"
   personalizate ori cel dat de "__slots__". Un atribut al cărui nume
   nu verifică cerințele impuse identificatorilor Python nu va fi
   accesibil prin intermediul operatorului punct ("."), însă va putea
   fi accesat utilizând "getattr()" șamd.

   Notă:

     Dat fiind că transformarea numelor private are loc la momentul
     compilării, utilizatorul trebuie să modifice manual numele unui
     atribut privat (este vorba despre acele atribute cu numele
     prefixate de două caractere bară-jos) pentru a-l putea seta cu
     "setattr()".

class slice(stop, /)
class slice(start, stop, step=None, /)

   Returnează un obiect *tranșă* reprezentând un set de indecși
   precizați de "range(start, stop, step)". Argumentele *start* și
   *step* (adică, *pasul*) îl au pe "None" drept valoare implicită.

   Obiectele *tranșă* dispun de atributele doar-de-citit "start",
   "stop" și "step" care nu fac decât să returneze valorile
   corespunzătoare ale argumentelor (ori valorile implicite ale
   acestora). Ele nu îndeplinesc nicio altă funcție în mod explicit;
   cu toate acestea, ele sunt întrebuințate de NumPy precum și de alte
   pachete ale unor terțe părți.

   start

   stop

   step

   Obiecte tranșă vor fi, de asemeni, generate atunci când facem uz de
   sintaxa de indexare extinsă. Ca exemplu: "a[start:stop:step]" ori
   "a[start:stop, i]". A se vedea "itertools.islice()" pentru o
   variantă (alternativă) a funcției de față, variantă care returnează
   un *iterator*.

   Schimbat în versiunea 3.12: Obiectele tranșă sunt, de acum,
   *identificabile prin hash* (cu condiția ca atributele "start",
   "stop" și "step" să fie ele însele identificabile prin funcții
   *hash*).

sorted(iterable, /, *, key=None, reverse=False)

   Returnează o listă sortată nouă plecând de la itemii (argumentu)lui
   *iterable* (adică, *iterabilul*).

   Posedă două argumente opționale care trebuie utilizate doar sub
   formă de argumente cuvânt-cheie.

   (Argumentul) *key* (adică, *cheie*) specifică o funcție cu un
   singur argument care va fi folosită pentru a extrage câte o cheie
   de comparație de la fiecare element al (argumentu)lui *iterable*
   (cum ar fi, "key=str.lower"). Valoarea sa prestabilită este "None"
   (situație în care elementele vor fi comparate în mod direct).

   (Argumentul) *reverse* (adică, *în sens invers*) desemnează o
   valoare de adevăr. Dacă este setat la "True", atunci elementele
   listei (care urmează a fi returnată) vor fi sortate inversându-se
   fiecare comparație (a lor).

   Faceți uz de "functools.cmp_to_key()" dacă doriți să convertiți o
   funcție *cmp* (adică, *de comparație*) din vechiul stil la o
   funcție *key*.

   Funcția predefinită "sorted()" este garantat a fi stabilă. Astfel,
   o sortare este stabilă dacă se certifică faptul că ordinea relativă
   a elementelor socotite egale în urma comparației nu se va schimba
   --- o atare capacitate este de folos la sortările în mai multe
   treceri (cum ar fi, sortarea (angajaților) întâi pe departamente,
   apoi pe niveluri de salarizare).

   The sort algorithm uses only "<" comparisons between items.  While
   defining an "__lt__()" method will suffice for sorting, **PEP 8**
   recommends that all six rich comparisons be implemented.  This will
   help avoid bugs when using the same data with other ordering tools
   such as "max()" that rely on a different underlying method.
   Implementing all six comparisons also helps avoid confusion for
   mixed type comparisons which can call the reflected "__gt__()"
   method.

   Pentru exemple de sortare și pentru un scurt tutorial privind
   sortarea, consultați Tehnici de sortare.

@staticmethod

   Transformă o metodă într-o metodă statică.

   O metodă statică nu primește acel prim argument implicit ("self",
   al unei metode oarecare). Pentru declararea unei metode statice,
   folosiți idiomul care urmează:

      class C:
          @staticmethod
          def f(argumentul_1, argumentul_2, argumentul_N): ...

   Formula "@staticmethod" desemnează un *decorator* de funcție -- a
   se vedea Definiții de funcții pentru detalii.

   O metodă statică poate fi apelată atât prin intermediul clasei
   (precum în "C.f()") cât și prin cel unei instanțe a clasei (ca în
   expresia "C().f()"). În plus, este apelabil și *descriptorul*
   metodei statice, astfel că acesta poate fi utilizat în definiția
   clasei (sub forma lui "f()").

   Metodele statice din Python le sunt similare celor din Java ori din
   C++. De asemenea, consultați "classmethod()" pentru o variantă (a
   mecanismului de față) care ne poate fi de folos la crearea unor
   constructori de clase (alternativi).

   Aidoma tuturor decoratorilor, "staticmethod" poate fi apelată la
   fel ca o funcție obișnuită iar rezultatul respectivului apel poate
   fi întrebuințat. O atare capacitate se dovedește de mare ajutor
   atunci când ne interesează o referință la o funcție dată în corpul
   (de cod) al unei clase dar dorim să evităm transformarea automată a
   (funcți)ei într-o metodă de instanță (a clasei în cauză). Dacă vă
   găsiți într-o asemenea situație, faceți uz de idiomul de aici:

      def funcția_obișnuită():
          ...

      class C:
          metoda = staticmethod(funcția_obișnuită)

   Pentru mai multe informații relative la metodele statice, vedeți
   Ierarhia standard a tipurilor.

   Schimbat în versiunea 3.10: De acum, metodele statice pot moșteni
   atributele de metodă ("__module__", "__name__", "__qualname__",
   "__doc__" și "__annotations__"), respectiv dispun de un nou
   atribut, "__wrapped__", și pot fi apelate ca funcții obișnuite.

class str(*, encoding='utf-8', errors='strict')
class str(object)
class str(object, encoding, errors='strict')
class str(object, *, errors)

   Returnează o (reprezentare în) formă de "str" a (argumentu)lui
   *object* (adică, *obiectul*). Consultați "str()" pentru detalii.

   "str" este *clasa* predefinită *șir de caractere*. Pentru
   informații generale referitoare la șirurile de caractere, vedeți
   Tipul secvență de text -- str.

sum(iterable, /, start=0)

   Îi însumează pe (argumentul) *start* și pe itemii (argumentu)lui
   *iterable* (adică, *iterabilul*), procedând de la stânga către
   dreapta, după care returnează rezultatul (totalul). Itemii
   (argumentu)lui *iterable* sunt, de obicei, numere în timp ce
   (argumentu)lui *start* nu i se permite să fie șir de caractere.

   Într-unele cazuri de întrebuințare, există alternative de calitate
   la "sum()". Astfel, modul preferat, rapid, de concatenare a
   șirurilor de caractere este cel al apelării lui
   "''.join(sequence)". Pentru a aduna cu precizie extinsă numerele în
   virgulă mobilă, consultați "math.fsum()". Ca să concatenați un șir
   de iterabili, luați-o în considerare pe "itertools.chain()".

   Schimbat în versiunea 3.8: Parametrul *start* se poate preciza ca
   argument (numai) cuvânt-cheie.

   Schimbat în versiunea 3.12: Însumarea de numere în virgulă mobilă
   (*float*-uri) se realizează cu un algoritm (nou) care oferă mai
   multă acuratețe și o comutativitate mai avantajoasă pentru
   majoritatea distribuțiilor executabile.

class super
class super(type, object_or_type=None, /)

   Returnează un obiect *proxy* (adică, un *surogat*) care va delega
   apelurile de metode fie unei clase părinte fie unei clase frate a
   (argumentu)lui *type* (adică, *tipul de date*). O atare capacitate
   își găsește întrebuințare (și) la accesarea (prin intermediul unei
   clase date a versiunii originale a) acelor metode moștenite de
   clasa în cauză însă pe care aceasta le-a suprascris.

   (Argumentul) *object_or_type* (adică, *obiectul_ori_tipul*)
   determină *ordinea de rezolvare a metodelor* pe care le căutăm.
   Căutarea începe de la clasa situată (în raport cu această ordine de
   rezolvare) imediat după (clasa) *type*.

   De exemplu, dacă această (ordine de rezolvare) "__mro__" a
   (argumentu)lui *object_or_type* este "D -> B -> C -> A -> object"
   iar valoarea (argumentu)lui *type* este "B", atunci "super()" caută
   (să rezolve) în ordinea "C -> A -> object".

   Atributul "__mro__" al clasei corespunzând (argumentu)lui
   *object_or_type* listează ordinea de căutare folosită la rezolvarea
   (găsirea) metodelor atât de "getattr()" cât și de "super()".
   Atributul este dinamic și se poate modifica ori de câte ori
   ierarhia claselor, dată de mecanismul moștenirii, va fi
   actualizată.

   Atunci când cel de-al doilea argument (al funcției de față)
   lipsește, obiectul *super* returnat va fi nelegat. În caz că acest
   al doilea argument este obiect, "obj", atunci valoarea logică a
   expresiei "isinstance(obj, type)" trebuie să fie adevărat. Când cel
   de-al doilea argument este tip (de date), "type2", atunci valoarea
   logică a expresiei "issubclass(type2, type)" trebuie să fie
   adevărat (ceea ce are utilitate în aplicațiile privitoare la
   metodele de clasă).

   Atunci când (funcția de față) este apelată din corpul unei metode
   obișnuite a unei clase, putem omite ambele argumente (suntem în
   situația așa-numitei ""super()" cu zero argumente"). Aici, (clasa
   dată de) *type* va fi clasa *de includere* (sau *de închidere* ori
   *ambientul* clasei din care se apelează; de la englezescul
   *enclosing*) pe când (cel de-al doilea argument, obiectul) *obj* va
   fi primul argument al celei dintâi funcții de includere (adică,
   acel argument implicit tipic, "self"). (Pe cale de consecință, așa-
   numita "super()" cu zero argumente nu va funcționa conform
   așteptărilor dacă o apelăm din funcții imbricate, incluzând aici
   expresiile generatoare, care expresii creează, în mod implicit,
   funcții imbricate.)

   Există două cazuri tipice (în lumea Python-ului) de întrebuințare
   pentru *super*. Astfel, într-o ierarhie de clase datorată unei
   moșteniri simple (adică, monoparentale), *super* poate fi folosit
   pentru a ne referi la clasele părinte fără să le numim în mod
   explicit, ceea ce face codul nostru mai ușor de întreținut. Această
   uzanță merge aproape în paralel cu felul în care se lucrează cu
   *super* în alte limbaje de programare.

   Cel de-al doilea caz este dat de suportul (de către Python al)
   moștenirii multiple cooperatiste într-un mediu de execuție dinamic.
   Îi este specific Python-ului, nefiind întâlnit nici la limbajele cu
   compilare statică și nici la cele care suportă doar moștenirea
   simplă. Acest mecanism face posibilă implementarea "diagramelor în
   formă de diamant" (o reprezentare grafică sub forma unui romb, cu
   clase (tipuri de date) pe post de vârfuri ale rombului; făcând
   aluzie la simbolul iconografic al diamantului în cărțile de joc),
   în care mai multe clase de bază implementează (diferit) aceeași
   metodă (punându-și în dificultate moștenitorii care vor să
   folosească respectiva metodă). O proiectare de calitate impune ca
   astfel de implementări să dispună de o signatură neschimbată a
   metodelor (dat fiind că ordinea apelurilor se determină la momentul
   execuției și că această ordine se va adapta de îndată oricărei
   schimbări petrecute în ierarhia claselor, schimbare care poate
   include și clase frate ce nu vor fi cunoscute înainte de momentul
   execuției).

   În ambele cazuri de întrebuințare, un apel tipic al (metodei
   "metoda()" a) superclasei "B" arată așa:

      class C(B):
          def metoda(self, argumentul):
              super().metoda(argumentul)    # Face același lucru ca:
                                            # super(C, self).metoda(argumentul)

   În afară de căutarea de metode, "super()" funcționează și la
   căutarea de atribute. Un posibil caz de întrebuințare a ei în
   această privință este dat de apelarea *descriptorilor* dintr-o
   clasă părinte ori dintr-o clasă frate.

   Țineți seama de faptul că "super()" este implementată ca parte a
   procesului de legare în căutările atributelor cu nume-cu-puncte
   explicite, cum ar fi "super().__getitem__(name)". Aceasta se
   realizează prin definirea unei metode "__getattribute__()"
   specializate în căutarea de clase într-o ordine predictibilă,
   ordine care să suporte moștenirea multiplă cooperatistă. Din care
   motiv, "super()" nu este proiectată pentru căutările implicite care
   utilizează instrucțiuni ori operatori ca în "super()[name]".

   De asemenea, remarcați că, exceptându-i versiunea cu *zero
   argumente*, "super()" nu este limitată în niciun fel la folosirea
   de metode interioare. Astfel, versiunea sa cu două argumente își
   precizează argumentele cu exactitate și realizează referințe
   potrivite pentru ele. Cât despre ea, versiunea cu zero argumente (a
   funcției de față) funcționează numai în interiorul unei definiții
   de clasă, și aceasta deoarece compilatorul îi va adăuga automat
   detaliile de care este nevoie atât la rezolvarea corectă a clasei
   care se definește cât și la accesarea instanței curente (a clasei)
   în căutarea unor metode obișnuite.

   Pentru sugestii practice referitoare la cum să proiectați clase
   cooperatiste întrebuințându-l pe "super()", vedeți ghidul de
   folosire a lui super().

class tuple(iterable=(), /)

   În loc să fie o funcție (ori o *comandă*), (clasa) "tuple" este, de
   fapt, un tip de secvență imutabilă (de date), după cum puteți afla
   din documentațiile din Tupluri și din Tipuri secvență -- lista,
   tuplul, plaja de valori.

class type(object, /)
class type(name, bases, dict, /, **kwargs)

   Cu un singur argument, (funcția de față) returnează tipul (de date
   al argumentu)lui *object* (adică, *obiectul*). Valoarea returnată
   este un obiect *type* (adică, *tip de date*) și, în general, chiar
   obiectul pe care l-ar returna "object.__class__".

   Funcția predefinită "isinstance()" se recomandă pentru testarea
   tipului (de date al) unui obiect, dat fiind că ea va lua în
   considerare și subclasele.

   Cu trei argumente, (funcția de față) returnează un obiect tip (de
   date) nou. Avem, practic, o variantă dinamică a instrucțiunii
   "class". Șirul de caractere (al argumentului) *name* (adică,
   *numele*) desemnează numele clasei (adică, numele tipului de date
   pus la dispoziție de obiectul returnat) și devine atributul
   "__name__" (al acesteia). Tuplul (argumentului) *bases* (adică,
   *clasele de bază* cărora noua clasă le este urmaș) conține clasele
   de bază și devine atributul "__bases__"; în caz că este vid, clasa
   "object", clasa de bază originară a tuturor claselor (din Python),
   îi va fi adăugată (tuplului) noului atribut. Dicționarul (de date
   al argumentului) *dict* conține definițiile atributelor și
   metodelor care sunt situate în corpul clasei; poate fi copiat ori
   încadrat (într-un dicționar mai mare) înainte să devină atributul
   "__dict__". Următoarele două instrucțiuni creează obiecte "type"
   identice:

   >>> class X:
   ...     a = 1
   ...
   >>> X = type('X', (), dict(a=1))

   Vedeți și:

   * Documentație referitoare la atributele și metodele claselor

   * Obiecte tip

   Argumentele (numai) cuvânt-cheie furnizate formei cu trei argumente
   (a funcției de față) îi vor fi transmise mai departe mecanismului
   corespunzător al metaclasei (de obicei, "__init_subclass__()") în
   același mod în care se procedează cu (argumentele) cuvintele-cheie
   din definiția unei clase oarecare (excepție făcând *metaclass*).

   Consultați și Personalizarea creării unei clase.

   Schimbat în versiunea 3.6: Subclasele lui "type" care nu îl
   suprascriu pe "type.__new__" nu mai pot utiliza forma cu un singur
   argument (a funcției de față) pentru a obține tipul (de date al)
   unui obiect.

vars()
vars(object, /)

   Returnează atributul "__dict__" al unui modul, al unei clase, al
   unei instanțe, precum și al oricărui alt (argument) *object*
   (adică, *obiectul*) care dispune de un atribut "__dict__".

   Obiecte precum modulele și instanțele dispun de atribute "__dict__"
   actualizabile (direct); în schimb, diverse alte obiecte pot avea
   restricții de scriere în ceea ce privește atributul "__dict__" (în
   această situație se află clasele care fac uz de o
   "types.MappingProxyType" pentru a împiedica actualizarea în mod
   direct a dicționarelor respective).

   Dacă nu i se transmit parametri, funcția "vars()" se va comporta
   precum "locals()".

   Se va lansa o excepție "TypeError" dacă (argumentul) *object* este
   precizat însă nu dispune de niciun atribut "__dict__" (ca, de
   exemplu, atunci când clasa lui își definește atributul
   "__slots__").

   Schimbat în versiunea 3.13: Rezultatul apelării acestei funcții
   fără să i se transmită niciun parametru a fost actualizat după cum
   este prezentat în documentația funcției predefinite "locals()".

zip(*iterables, strict=False)

   Iterează în paralel, de-a lungul mai multor iterabili, producând
   tupluri formate din itemi preluați din fiecare iterabil.

   Exemplu (originalul face aluzie la versuri intraductibile dintr-un
   cântec de grădiniță englezesc):

      >>> for itemul in zip([1, 2, 3], ['acadele', 'floricele', 'și restul bezele']):
      ...     print(itemul)
      ...
      (1, 'acadele')
      (2, 'floricele')
      (3, 'și restul bezele')

   (Mai) tehnic vorbind: "zip()" returnează un iterator de tupluri,
   cel de-al *i*-lea tuplu fiind format din toate elementele plasate,
   câte unul într-un singur iterabil, pe poziția a *i*-a în iterabilii
   transmiși ca parametri.

   Alt mod de a ne imagina ce face "zip()" este să ne închipuim că ea
   transformă linii (orizontale) în coloane (verticale) și viceversa.
   Adică, la fel cu ce se întâmplă atunci când construim transpusa
   unei matrice.

   "zip()" este *leneșă*: elementele nu vor fi procesate până când
   iterația nu ajunge la iterabilul care le conține, ca, de exemplu,
   atunci când întrebuințăm o buclă "for" ori când ne includem într-o
   "listă".

   Un lucru de luat în seamă este că iterabilii care îi sunt transmiși
   lui "zip()" pot avea lungimi diferite; uneori fiindcă așa a fost
   proiectat, alteori pentru că s-a strecurat o greșeală în codul care
   a preparat acești iterabili. Python-ul oferă trei abordări diferite
   ale unei asemenea probleme:

   * În mod prestabilit, "zip()" se oprește atunci când ajunge la
     sfârșitul celui mai scurt din iterabili. Ea va ignora itemii
     rămași în iterabilii mai lungi (decât cel deja încheiat),
     trunchiind rezultatul la lungimea celui mai scurt iterabil (în
     original, exemplul care urmează face aluzie la un vers
     intraductibil al unui basm englezesc):

        >>> list(zip(range(3), ['bum', 'paf', 'trosc', 'pleosc']))
        [(0, 'bum'), (1, 'paf'), (2, 'trosc')]

   * "zip()" este folosită adeseori în situații când iterabilii sunt
     presupuși a fi de lungimi egale. Aici, se recomandă să
     întrebuințăm opțiunea "strict=True" (vizavi de argumentul
     *strict*). Datele de ieșire vor fi la fel ca în urma uzului
     obișnuit al lui "zip()":

        >>> list(zip(('a', 'b', 'c'), (1, 2, 3), strict=True))
        [('a', 1), ('b', 2), ('c', 3)]

     Doar că, spre deosebire de comportamentul uzual (al funcției de
     față), va fi lansată o excepție "ValueError" în caz că sfârșitul
     vreunuia din iterabili va fi atins înainte de sfârșitul
     celorlalți:

     >>> for item in zip(range(3), ['fee', 'fi', 'fo', 'fum'], strict=True):
     ...     print(item)
     ...
     (0, 'fee')
     (1, 'fi')
     (2, 'fo')
     Traceback (most recent call last):
       ...
     ValueError: zip() argument 2 is longer than argument 1

     În lipsa setării "strict=True", eventualele greșeli care au
     condus la prezența unor iterabili de lungimi diferite nu-și vor
     mai face vizibilă prezența, existând însă pericolul ca ele să se
     manifeste în alte zone ale programului sub forma unor defecțiuni
     cu origine greu de localizat.

   * Iterabilii mai scurți pot fi completați cu o valoare constantă
     pentru a-i aduce la lungimea convenită, aceeași pentru toți. O
     atare întreprindere se bazează pe "itertools.zip_longest()".

   Cazuri limită: Dacă avem doar un singur iterabil (transmis primului
   argument), "zip()" va returna un iterator de 1-tupluri. Dacă nu le
   dăm valori argumentelor, atunci va fi returnat un iterator vid
   (gol).

   Sfaturi și trucuri:

   * Ordinea de evaluare a iterabililor, de la stânga către dreapta,
     este garantată. Această particularitate face posibilă
     întrebuințarea următorului idiom pentru parcelarea unei secvențe
     de date în grupuri de lungime "n": "zip(*[iter(s)]*n,
     strict=True)". Aplicarea sa va produce repetarea *aceluiași*
     iterator de "n" ori, astfel că fiecare tuplu din datele de ieșire
     va avea drept conținut rezultatul a "n" apeluri (consecutive) ale
     iteratorului. Ca urmare, datele de intrare vor fi împărțite în
     calupuri (blocuri) de lungime "n".

   * "zip()" poate fi utilizată în conjuncție cu operatorul "*" pentru
     a realiza o operație inversă: separarea, adică "unzip()",
     componentelor unei liste (de tupluri):

        >>> x = [1, 2, 3]
        >>> y = [4, 5, 6]
        >>> list(zip(x, y))
        [(1, 4), (2, 5), (3, 6)]
        >>> x2, y2 = zip(*zip(x, y))
        >>> x == list(x2) and y == list(y2)
        True

   Schimbat în versiunea 3.10: Adăugat argumentul "strict".

__import__(name, globals=None, locals=None, fromlist=(), level=0)

   Notă:

     Aceasta este o funcție avansată, de care nu va fi nevoie la
     programarea de zi cu zi în Python, spre deosebire de
     "importlib.import_module()".

   Funcția de față este invocată de instrucțiunea "import". Ea poate
   fi înlocuită (cu o alta, personalizată; importăm modulul "builtins"
   și îi atribuim funcția înlocuitoare lui "builtins.__import__") dacă
   suntem, realmente, interesați să îi modificăm semantica
   instrucțiunii "import", doar că o asemenea întreprindere trebuie
   **evitată** în aproape toate circumstanțele (și) pentru că, de
   obicei, va fi mai simplu să întrebuințați ancore de import(at) (a
   se vedea **PEP 302**) pentru a vă atinge scopul fără să riscați
   producerea unor defecțiuni în porțiunile de cod care presupun că
   implementarea uzuală a mecanismului importurilor este în vigoare.
   Utilizarea directă a lui "__import__()" trebuie, de asemenea,
   înlocuită cu apelarea lui "importlib.import_module()".

   Funcția importă modulul (dat de argumentul) *name* (adică,
   *numele*), utilizându-le, dacă este posibil, pe (valorile
   argumentelor) *globals* (adică, *globalele*) și pe *locals* (adică,
   *localele*) pentru a stabili cum să-l interpreteze pe *name* în
   contextul (apartenenței la un anumit) pachet. (Argumentul)
   *fromlist* (adică, *din lista*) prezintă numele de obiecte și de
   submodule care trebuie importate din modulul dat de *name*.
   Implementarea tipică nu folosește deloc argumentul *locals* iar pe
   *globals* îl utilizează doar la determinarea contextului de pachet
   cerut de instrucțiunea "import".

   (Argumentul) *level* (adică, *nivelul*) precizează dacă se vor
   folosi importuri absolute (în privința căii de căutare) ori
   importuri relative. "0" (valoarea implicită) înseamnă că urmează să
   se realizeze doar importuri absolute. Valorile pozitive ale
   (argumentu)lui *level* indică numărul directoarelor părinte în care
   se va căuta, începând de la directorul modulului din care a fost
   apelată "__import__()" (de consultat **PEP 328** pentru detalii).

   Dacă (valoarea transmisă către) variabila *name* este de forma
   "pachetul.modulul", atunci va fi returnat, de obicei, doar pachetul
   de la nivelul cel mai înalt (adică, numele situat la stânga
   primului operator punct) și *nu* numele modulului (inclus în
   numele) dat de *name*. Cu toate acestea, atunci când dispunem de un
   argument *fromlist* nevid, modulul numit de *name* va fi cel
   returnat.

   Ca exemplu (originalul face aluzie la numele instraductibil al unei
   mărci de produse alimentare), instrucțiunea "import conserva" ne va
   conduce la un cod de octeți asemănător codului următor:

      conserva = __import__('conserva', globals(), locals(), [], 0)

   Instrucțiunea "import conserva.șunca", la rândul său, ne va conduce
   la apelul de mai jos:

      conserva = __import__('conserva.șunca', globals(), locals(), [], 0)

   Observați cum returnează funcția "__import__()" doar modulul de la
   nivelul cel mai înalt și aceasta deoarece el este obiectul legat de
   un nume prin intermediul instrucțiunii "import".

   Pe de altă parte, instrucțiunea "from conserva.șunca import ouăle,
   cârnatul as cârnu" ne va conduce la

      _temp = __import__('conserva.șunca', globals(), locals(), ['ouăle', 'cârnatul'], 0)
      ouăle = _temp.ouăle
      cârnu = _temp.cârnatul

   Aici, modulul "conserva.șunca" este ceea ce va returna
   "__import__()". Din acest obiect, numele de importat vor fi extrase
   și apoi atribuite numelor corespunzătoare lor.

   Dacă tot ceea ce doriți este să importați un modul (eventual situat
   într-un anumit pachet) folosindu-i numele, atunci (rezumați-vă să)
   utilizați funcția "importlib.import_module()".

   Schimbat în versiunea 3.3: Valorile negative ale (argumentu)lui
   *level* nu mai sunt suportate (fapt care duce la folosirea lui 0 ca
   valoare prestabilită a argumentului).

   Schimbat în versiunea 3.9: De acum, când se folosește în linie de
   comandă una din opțiunile "-E" și "-I", va fi ignorată variabila de
   mediu "PYTHONCASEOK".

-[ Note de subsol ]-

[1] Remarcați faptul că parserul (analizorul sintactic) se supune doar
    convenției de a folosi caractere sfârșit-de-rând în stil Unix. În
    caz că preluați codul dintr-un fișier, asigurați-vă că este în
    vigoare modul de conversie al caracterelor rând-nou pentru a fi
    convertite toate caracterele rând-nou date în stil Windows ori
    Mac.
